22.05.24
22-ц/812/739/24
Справа номер 490/6345/23 Головуючий суду першої інстанції – Шолох Л. М.
Провадження номер 22-ц/812/739/24 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Миколаїв 

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л. Д.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду  м. Миколаєва від 15 березня 2024 року, ухвалене за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті, 

В С Т А Н О В И В:

 
Короткий зміст заяви

 
В липні 2023 року ОСОБА_1 у порядку статті 317 ЦПК України звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 .
Заявник зазначала, що 01 вересня 2019 року між ТОВ «Місто для людей Миколаїв» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в особі уповноваженої ОСОБА_2 укладено договір №123 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Заявником отримано неперевірену інформацію про смерть ОСОБА_2 , яка була уповноваженою особою для підписання договору про надання послуг з управління багатоквартирного будинку. В даному випадку смерть уповноваженої особи на підписання договору порушує права всіх співвласників багатоквартирного будинку.
Офіційне встановлення факту смерті  ОСОБА_2  є необхідною та достатньою умовою юридичного припинення дії договору №123 від 01 вересня 2019 року про надання послуг з управління багатоквартирного будинку та проведення загальних зборів співвласників/мешканців будинку АДРЕСА_1 для обговорення нового проєкту договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком та обрання уповноваженої особи для його підписання від імені співвласників/мешканців будинку.
ОСОБА_2 проживала за адресою АДРЕСА_3 . Після її смерті квартиру за вказаною адресою було продано. Більше жодних інших персональних даних ОСОБА_2 заявнику не відомо.
Посилаючись на положення ч. 1 ст. 317 ЦПК України, ОСОБА_1 просила встановити факт смерті уповноваженої особи для підписання договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком №123 від 01 вересня 2019 року ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено через безпідставність.
Судове рішення мотивоване тим, що заявником не надано доказів в обґрунтування її заяви та не доведено, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 впливає на її особисті чи майнові права. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також заявник просила постановити окрему ухвалу щодо судді ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що судом не з`ясовано фактичних обставин справи, а тому ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною першої статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18, зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України визначені статтею 317 ЦПК України, якою запроваджено спрощений порядок встановлення таких фактів.
Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина 2 статі 317 ЦПК України).
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: - письмові докази; - речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; - висновки експертів; - копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; - пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; - довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); - заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Отже, заявник, звертаючись до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, повинен довести належними доказами факт смерті особи саме в таких умовах, також те, що встановлення цього факту безпосередньо породить для нього юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Обґрунтовуючи подання заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , заявник вказувала, що встановлення цього факту є необхідною умовою для припинення дії договору №123 від 01 вересня 2019 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 та проведення загальних зборів співвласників/мешканців будинку для обговорення нового проєкту договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком й обрання уповноваженої особи для його підписання від імені співвласників/мешканців будинку.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви  ОСОБА_1 , вказував, що вона не надала доказів на підтвердження факту смерті  ОСОБА_2 на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України та не довела, що встановлення цього факту породить для неї юридичні наслідки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Досліджені судом докази не доводять наявності факту смерті ОСОБА_2 на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, а також того, що встановлення цього факту безпосередньо породить для ОСОБА_1 юридичні наслідки. 
Посилання заявника на те, що встановлення цього факту буде підставою для припинення дії договору №123 від 01 вересня 2019 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , який був підписаний ОСОБА_2 від імені співвласників будинку, яким є і заявник, на підставі протоколу загальних зборів співвласників будинку від 30.08.2019, колегія суддів вважає хибними через неправильне тлумачення заявником вимог законодавства. 
Щодо вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно судді ОСОБА_3 , яка, на думку заявника, допустила порушення вимог законодавства, колегія суддів виходить з наступного.
Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення (частина 10 статті 262 ЦПК України).
Окрема ухвала суду – це процесуальне судове рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.
Згідно з частиною 5 статті 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Під час перегляду цієї справи суд апеляційної інстанції не встановив порушень, які б слугували підставою для постановлення окремої ухвали відносно судді ОСОБА_3 , тому клопотання про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий          О. В. Локтіонова

Судді         Н. В. Самчишина 

О. О. Ямкова 

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.