ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року	Львів	Справа № 460/14195/21 пров. № А/857/6241/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Онишкевича Т.В. Сеника Р.П.,  
за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,
представник позивача: Масюк П.М.,
представника відповідача: Римар С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року щодо визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню у справі № 460/14195/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,
суддя (судді) в суді першої інстанції – Борискін С.А., 
час ухвалення рішення – 11 год 31 хв,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 28 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових, питань за 2013 - 2015 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди у відповідності до норм Закону України «Про соціальний ї правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12,1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260, та без врахування індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік із врахуванням в складі з якої вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40% місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2015 роки із врахуванням в складі з якої вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 - 2015 роки із врахуванням в складі з якої вона обраховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік із врахуванням в складі з якої вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2013 - 2016роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260, та без врахування індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2013 рік із врахуванням в складі з якої вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 40% місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплаченої суми.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014 - 2016 роки із врахуванням в складі з якої вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2013 - 2016 роки із врахуванням в складі з якої вона обраховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми.
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, без врахування загальної кількості повних років, без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі з якого вона обраховується загальної кількості повних років, з урахуванням раніше виплаченої суми допомоги.
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі з якого вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми допомоги;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі з якого вона обраховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми допомоги.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року в позовні вимоги задоволено повністю. Рішення набрало законної сили 16 серпня 2022 року.
30 січня 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду із заявою про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.
Заяву обґрунтовує тим, що на час видачі виконавчих листів у справі №460/14195/21 судове рішення у такій справі було виконане у добровільному порядку. З огляду на наведене, відповідач просив заяву задовольнити та визнати виконавчі документи такими, що не підлягають виконанню.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року заяву військової частини НОМЕР_1 , про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню задоволено частково. 
Визнано виконавчі листи №2, №6, №8, №9 та №10, що видані Рівненським окружним адміністративним судом 19.05.2023 у справі №460/14195/21, такими, що не підлягають виконанню.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 (далі також апелянт 1) та Військовою частиною НОМЕР_1 (далі також апелянт 2) подані апеляційні скарги. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що посилання ВЧ НОМЕР_1 на виконання рішення суду за виконавчили листами № 8, №9 є безпідставними. Стверджує, що згідно ч.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції чинній на момент спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби, які звільняються за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вказує, що станом на момент звільнення 23.06.2016 вислуга років складає 35 років 2 місяці 17 днів. 
Просить ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2024 скасувати в частині визнання виконавчих листів №8, №9, такими що не підлягають виконанню.
Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про зобов`язання донарахування йому окремих видів грошового забезпечення, не вказував ні суму стягнення, ні правильні розрахунки, застосування яких дозволило б визначити вказані грошові суми, які підлягають стягненню. Не містить таких відомостей і рішення суду в справі №460/14195/21. Вимоги державного виконавця, які надсилалися військовій частині НОМЕР_1 повністю відтворювали резолютивну частину судового рішення, тобто теж не містили грошової суми, яка підлягає стягненню або алгоритмів її вирахування. Зазначає, що суд першої інстанції не здійснював перевірку розрахунків здійснених військовою частиною, не встановив причину чому за 2013 рік нарахування становлять 0,00 грн., не перевірив рішення суду в справі №460/14195/21 на предмет того чи містило воно якісь обставини, висновки тощо, які б вказували що розрахунок за 2013 рік мав би бути іншим.
Вказує, що виконавчі листи №1 (довідка-розрахунок 39/49), №3 (довідка-розрахунок 39/48), №5 (довідка розрахунок 39/52), №7 (довідка-розрахунок 39/51) передбачали донарахування окремих видів грошового забезпечення за 2013 рік – виконавчий лист №1, та за період, який включає в себе в т.ч. 2013 рік – виконавчі листи №№ 3, 5, 7. Звертає увагу, що нарахування відсутні виключно за 2013 рік та пов`язані з тим ОСОБА_1 реалізував своє право на отримання відповідних виплат, проходячи службу в іншій військовій частині – НОМЕР_2 центр забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєнь. Відповідно до наказу начальника вказаного центру від 13.11.2013 №101, грошову допомогу на оздоровлення за 2013 рік, а також матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2013 рік – ОСОБА_1 отримав. Зазначений наказ долучений до заяви про визнання виконавчих документів такими що не підлягають виконанню (додаток №18), при цьому наявність цього документу в оскаржуваній ухвалі навіть не згадується. Відповідно будь-який аналіз цього документу від місцевого суду також відсутній.
Просить скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 в частині відмови в задоволенні заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню та в цій частині ухвалити судове рішення про задоволення заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню в повному обсязі.
ОСОБА_1 та Військова частини НОМЕР_1 , правом на подання відзиву не скористались.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, на виконання судового рішення у справі №460/14195/21, військовою частиною НОМЕР_3 здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 коштів в загальній сумі 88639,34 грн., що підтверджено копією платіжного доручення від 06.09.2022 №1474.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 13.09.2022 ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 за змістом якого просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні з дав Збройних Сил України 23.06.2016; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» за період з 24.06.2016 по 07.09.2022 в розмірі 883984,20 грн.; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до судового рішення у справі №460/14195/21; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 24.06.2016 по день її фактичної виплати 07.09.2022 у відповідності до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (адміністративна справа №460/29040/22).
Мотивуючи такий позов, ОСОБА_1 , зокрема, покликався на те, що остаточний розрахунок із ним відповідач здійснив не в день фактичного звільнення, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, - 07.09.2022.
Тобто, подаючи вказану позовну заяву, позивач не заперечував, а навпаки погоджувався з добровільним виконанням судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 у справі №460/14195/21.
За результатами розгляду зазначеного вище позову, рішенням суду від 18.04.2023 у справі №460/29040/22, що набрало законної сили, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період 07.03.2022 по 06.09.2022 у сумі 7181 грн. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 24.06.2016 по 07.09.2022. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення з 24.06.2016 по 07.09.2022 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено обставину того, що виконання судового рішення у справі №460/14195/21 військовою частиною НОМЕР_1 здійснено 07.09.2022.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчі листи №2, №6, №8, №9 та №10 від 19.05.2023 слід визнати такими, що не підлягають виконанню з огляду на наступне.
Стосовно виконавчого листа №2 (ВП №72131172): виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду в частині зобов`язання за таким виконавчим документом підтверджується довідкою-розрахунком №39/46 від 15.01.2024 (перерахунок коштів за платіжною інструкцією №1474 від 06.09.2022) та не заперечується позивачем.
Стосовно виконавчого листа №6 (ВП №72131473): виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду в частині зобов`язання за таким виконавчим документом підтверджується довідкою-розрахунком №39/53 від 15.01.2024 (перерахунок коштів за платіжною інструкцією №1474 від 06.09.2022) та не заперечується позивачем.
Стосовно виконавчого листа №10 (ВП №72131937): виконання військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду в частині зобов`язання за таким виконавчим документом до відкриття виконавчого провадження позивачем також не заперечується.
Стосовно виконавчого листа №8 (ВП №72131786), то суд зазначає таке.
Згідно з довідкою-розрахунком №39/55 від 15.01.2024 ОСОБА_1 нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу за 34 календарні роки його військової служби.
Позивач не заперечує здійснення відповідачем дій на виконання такого виконавчого листа до відкриття виконавчого провадження, однак стверджує, що вказану грошову допомогу слід було нараховувати за 35 років його календарної військової служби.
Проте, рішенням суду у справі №460/14195/21, зазначеної вислуги років позивачу встановлено не було. Обчислення кількості календарних років військової служби ОСОБА_1 не було предметом судового розгляду в межах такої адміністративної справи.
Відтак, враховуючи раніше проведені виплати (за 34 календарних роки), суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відповідної позовної вимоги виконано боржником в добровільному порядку поза межами відповідного виконавчого провадження.
Аналогічна позиція суду щодо правильності здійснення перерахунку з врахуванням календарної вислуги – 34 роки стосується і виконавчого документу №9 (ВП №72131865), а тому такий виконавчий лист суд також визнає таким, що не підлягає виконанню.
Дослідивши надані військовою частиною НОМЕР_1 довідки-розрахунки: №39/49 від 15.01.2024, №39/48 від 15.01.2024, №39/47 від 15.01.2024, №39/52 від 15.01.2024, №39/51 від 15.01.2024, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі не підтверджують повного добровільного виконання рішення суду на момент видачі виконавчих листів №1, №3, №4, №5 та №7 від 19.05.2023 у даній справі. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення, суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України.
Так, статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Статтею 372 КАС України визначено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Згідно із частинами першою, другою цієї статті у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
При цьому рішення суду можуть виконуватися у добровільному або примусовому порядку. Особа може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили; до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.
За правилами частини першої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Статтею 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом наведеної норм вказані підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, як то видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання. Матеріально правові підстави вказують на відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Щодо посилань скаржника 1 на те, що при добровільному виконанні рішення суду у справі №460/14195/21 Військовою частиною НОМЕР_1 в частині здійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі з якого вона обраховується загальної кількості повних років, з урахуванням раніше виплаченої суми допомоги; здійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі з якого вона обраховується щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми допомоги (тобто за виконавчили листами №8, №9), нею був здійснений невірний розрахунок, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі також Закон № 1404-VIII) під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зокрема зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню), строк пред`явлення рішення до виконання.
Отже, виконавчий лист у справі видається на підставі рішення суду, що набрало законної сили, судом, який ухвалив судове рішення.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів звертає увагу що рішенням суду від 23 травня 2022 року було встановлено вислугу років позивача – 34 роки 09 місяців 10 днів. Колегія суддів зазначає, що позивач не скористався правом апеляційного оскарження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.05.2022 у справі № 460/14195/21, тобто погодився з прийнятим рішенням суду, та як наслідок рішення набрало законної сили.
Згідно з довідкою-розрахунком №39/55 від 15.01.2024 та довідкою-розрахунком №39/50 від 15.01.2024 ОСОБА_1 нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу за 34 календарні роки його військової служби.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення суду в частині відповідної позовної вимоги виконано боржником в добровільному порядку поза межами відповідного виконавчого провадження, а тому виконавчі документи №8, №9 визнаються такими, що не підлягають виконанню.
Щодо посилань скаржника 2 на наявність підстав для визнання виконавчих листів №1, №3, №4, №5, №7 такими, що не підлягають виконанню, колегія суддів зазначає наступне.
В мотивувальній частині рішення від 23 травня 2022 року у справі №460/14195/21 суд першоі інстанції щодо цих спірних правовідносин зазначив наступне.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (в редакції, що діяла на день видання наказу про виплату грошового забезпечення) (далі - Закон № 2011-XII).
Частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, що діяла на день видання наказу про виплату грошового забезпечення) від 07.11.2007 №1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889» (в редакції, що діяла на день видання наказу про виплату грошового забезпечення) для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Отже, зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода була встановлена рішенням Уряду України, виплачувалася позивачу щомісяця з дня запровадження до дня виключення його із списків особового складу частини, тобто мала постійний (систематичний) характер.
Долученими до справи копіями особових рахунків підтверджено та відповідачем не спростовано, що за період служби у відповідача в 2013-2016 роках позивачу виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення та в 2013-2015 роках матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік не виплачувалась, що підтверджено витягом з наказу від 23.06.2016 №142.
З матеріалів справи слідує, що відповідач не включав та заперечував можливість включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Протилежного відповідачем не представлено для суду. Більше того, у відповіді на запит позивача та у відзиві на позов, відповідач повідомив, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2013-2016 роки, з урахуванням сум щомісячної додаткової грошової винагороди, є безпідставною.
У сукупності наведеного слідує, що матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2013-2016 роки, повинна бути виплачена позивачу з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.
У пункті 5 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595 (далі – Інструкція №595) вказується, що винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням. Пунктом 8 Інструкції №595 визначено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Згідно з пунктом 9 зазначеної Інструкції, розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік. Відповідно до пункту 10 Інструкції №595, командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.
Вказана інструкція втратила чинність у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства оборони України від 24.10.2016 №550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.
Водночас, застосовуючи зазначені інструкції як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Так, ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Крім того, у даній справі суд враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019 у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.
Згідно з ч.2, 3 ст.9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.
Отже, у зв`язку з тим, що позивач додаткову грошову винагороду отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, що відповідачем жодним чином не заперечено, то, відповідно, вказана винагорода повинна включатися до розрахунку матеріально допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Подібні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі №295/5200/18, від 14.04.2020 у справі №820/3719/18.
Враховуючи вищенаведе, суд першої інстанції прийшов до висновку, що є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013 - 2016 роки не в розмірі місячного грошового забезпечення, без врахування щомісячного додаткового виду грошового забезпечення - щомісячної додаткової грошової винагороди, у відповідності до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 11.06.2008 №260; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2013-2016 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у відповідному розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Колегія суддів звертає увагу, що підтвердження добровільного виконання рішення по виконавчих листах №1, №3, №4, №5, №7 Військова частина надала довідки-розрахунки №39/49 від 15.01.2024, №39/48 від 15.01.2024, №39/47 від 15.01.2024, №39/52 від 15.01.2024, №39/51 від 15.01.2024 , в яких графі «Сума нарахованої МД» зазначено – 0,00 грн.
Разом з тим, якщо розрахунок відповідача на виконання рішення суду немайнового характеру, яким встановлено обов`язок суб`єкта владних повноважень усунути виявлене порушення та здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення, становить 0,00 грн., то є очевидними та достатніми підстави вважати що рішення суду в цій частині залишається невиконаним.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що Військова частина НОМЕР_1 не здійснила добровільного виконання судового рішення суду на момент видачі виконавчих листів №1, №3, №4, №5 та №7 від 19.05.2023 у даній справі. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Так, у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001).
Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.
Керуючись ч. 3 ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року щодо визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню у справі №    460/14195/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено  04.06.24