ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
 
14 травня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 638/18822/13-ц
провадження № 61-8260св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуАкціонерного товариства «Універсал Банк»                                на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 жовтня                  2022 року в складі судді Цвірюка Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Мальованого Ю. М., за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 11 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 557 000,00 грн на строк до        11 вересня 2038 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про іпотечний кредит між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 11 березня 2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав у іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит станом на 22 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 619 579,31 грн, у рахунок погашення якої банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
 
Під час розгляду справи встановлено, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року на підстави заяви позивача замінено первісного відповідача ОСОБА_2 належним відповідачем - ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 128).
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням від 02 березня 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова позов ПАТ «ВТБ Банк» задовольнив частково.
 
У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит                    від 11 березня 2008 року № 47Ф-СК-400 ДІУ у розмірі 619 579,31 грн звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11 березня                        2008 року № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та                     ОСОБА_2 , а саме - спірну квартиру, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2012 року, шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої                 статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що визначена за згодою сторін у пункті 1.3 іпотечного договору від 11 березня 2008 року, у розмірі 742 700,00 грн.
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі                            3 441,00 грн.
 
У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 свої зобов`язання з повернення кредиту виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед банком, а тому останній має право на задоволення своїх майнових вимог за рахунок іпотечного майна, яке на час розгляду справи належить ОСОБА_4 .
 
Ухвалою від 08 серпня 2016 року Апеляційний суд Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 придбав майно, що було предметом іпотеки та відчужено під час проведення ліквідаційної процедури боржника у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому він набув статусу іпотекодавця і відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» має всі права й обов`язки за іпотечним договором.
 
Постановою від 11 квітня 2018 року Верховний Суд касаційну скаргу                     ОСОБА_2 задовольнив частково.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували те, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суди не дали оцінки посиланням заявника на те, що реалізація майна проведена в межах ліквідаційної процедури, а тому іпотечне обтяження не зберегло чинності, оскільки арешт було скасовано прийняттям постанови про банкрутство іпотекодавця, і не визначились із тим, чи перейшло до ОСОБА_3 обов`язки іпотекодавця.
Також суди не визначилися зі складом осіб, які мають брати участь у справі, зокрема, не залучили до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 , чим позбавили його можливості скористатися своїми процесуальними правами, оскільки він є позичальником за договором про іпотечний кредит і при зверненні стягнення на предмет іпотеки визначається розмір кредитної заборгованості і ці обставини матимуть для нього преюдиційне значення і не підлягатимуть запереченню.
 
Також, задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення не предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, взагалі не дав оцінки розрахунку кредитної заборгованості, наданої банком, не з`ясував час виникнення цієї заборгованості, її складової, а також за який період ці суми нараховані.
 
Під час нового розгляду справи ухвалою Джержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 рокузалучено до участі у справі правонаступника позивача Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»). Залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 92).
 
Рішенням від 20 жовтня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишив без задоволення. 
 
Судові витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення на підставі статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Банк мав право оспорювати правомірність віднесення нерухомого майна до ліквідаційної маси і це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Оскільки спірне іпотечне майно було відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обтяженим іпотекою не було, то відповідач ОСОБА_1 як власник квартири не набув статусу іпотекодавця.
 
Постановою від 03 травня 2023 року Харківський апеляційний суд апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишив без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2022 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що спірне майно, що було предметом іпотеки за договором, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. Особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку».
 
Колегія суддів відхилила посилання АТ «Універсал Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 05 березня 2019 року в справі                     № 5023/10616/11, якою визнано недійсним аукціон з продажу спірної квартири та визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, у зв`язку з тим, що ця ухвала не підтверджує незаконність переходу права власності до                            ОСОБА_1 на предмет іпотеки, оскільки визначальним для визнання права іпотекодержателя за встановлених у цій справі обставин є той факт, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і ця обставина позивачем належними і допустимими доказами не спростована. Суд вказав, що, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту є звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя щодо іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду, у разі задоволення такого позову, до відповідного державного реєстру вноситься запис про іпотекодержателя.
 
Короткий зміст вимог та доводівкасаційної скарги
 
02 червня 2023 року АТ «Універсал Банк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2022 року і постанову Харківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає 
неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 11-404апп18 щодо суб`єктного складу, відповідно до якої належним відповідачем у таких справах, є особа, право на майно якої оспорюється, та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що дійсно мало місце продаж предмету іпотеки в процедурі банкрутства ОСОБА_2 , однак під час розгляду скарги арбітражного керуючого продаж квартири визнано недійсним, що підтверджується ухвалою Господарського суду Харківської області                               від 05 березня 2019 року в справі № 5023/10616/11. Вказує, що встановлені обставини підтверджують незаконність переходу права власності на спірний об`єкт до ОСОБА_3 , у зв`язку з чим АТ «Універсал Банк» має законні підстави на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
 
Заявник вказує, що допущене позичальником порушення умов кредитного договору в цьому випадку є істотним та таким, що змінює обсяг прав банку та позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору. Позбавлення іпотекодержателя права на звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, яка в установленому порядку доведена, призводить до порушення співвідношення майнових прав сторін, що не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства, що закріплені в підпунктах 5 та 6 частини першої статті 3 ЦК України.За таких обставин суд зобов`язаний був встановити дійсні права і обов`язки сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, враховувати та перевірити, чи не позбавляє відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки позивача права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що позичальник порушив кредитні зобов`язання й допустив заборгованість, що свідчить про порушення права кредитора діями відповідачів.
 
Рух справи у суді касаційноїі нстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у ційсправі та витребувано її матеріали із Дзержинського районного суду міста Харкова.
 
У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 11 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» і                  ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 47Ф-СК-400 ДІУ, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 557 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених договором, а саме до 11 вересня 2038 року (т. 1, а. с. 7-11).
 
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, того самого дня між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на праві приватної власності (т. 1, а. с. 12-17).
 
Постановою Господарського суду Харківської області від 06 березня 2012 року в справі № 5023/10616/11 фізичну особу - підприємця (далі - ФОП)                      ОСОБА_2 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено арбітражного керуючого та скасовано арешти, накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника (т. 2,                                          а. с. 131-137).
 
За змістом цієї постанови спірна квартира перебувала в іпотеці згідно із зазначеним іпотечним договором від 11 березня 2008 року                                                     № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1.
 
Спірна квартира була реалізована у ході проведення ліквідаційної процедури майна банкрута - ФОП ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу                               від 12 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Салигою Н. А., на підставі якого право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 103).
 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 березня 2019 року в справі № 5023/10616/11 визнано недійсним  аукціон з продажу майна             банкрута ФОП ОСОБА_2 , оформлений протоколом проведення аукціону від 30 березня 2012 року № 1, а саме: спірної квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 14 травня 2012 року № 363, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М., зазначеної квартири, укладеного на підставі протоколу проведення аукціону                                           від 30 березня 2012 року № 1.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                    2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання (статі 15, 16 ЦК України).
 
Предметом спору у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру за договором іпотеки, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 , яке відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника ФОП ОСОБА_2 .
 
Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до частини першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина перша статті 23 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Згідно зі статтею 4 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХП «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-ХІІ), у редакції, чинній на час введення ліквідаційної процедури              ФОП ОСОБА_2 , було передбачено чотири судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника, мирова угода, санація (відновлення платоспроможності), ліквідаційна процедура. Кожна з цих процедур вводилася окремим судовим рішенням, зокрема, ліквідаційна процедура - постановою про визнання боржника банкрутом.
 
Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 48 Закону № 2343-ХІІ у зазначеній редакції з дня прийняття господарським судом постанови про визнання громадянина - підприємця банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: строки виконання зобов`язань громадянина - підприємця вважаються такими, що настали; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших фінансових (економічних) санкцій за всіма зобов`язаннями громадянина -підприємця; припиняється стягнення з громадянина - підприємця за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян.
 
Постанова господарського суду про визнання громадянина - підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина -підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута.
 
Продажу підлягає все майно громадянина - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом.
 
У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина - підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди.
 
У цьому разі продаж майна громадянина - підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина - підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина - підприємця банкрутом.
 
Отже, постанова суду про визнання боржника банкрутом є за своєю правовою природою судовим рішенням, якою вводиться одна із судових процедур у справі про банкрутство (ліквідаційна), призначається ліквідатор боржника, до якого переходять повноваження органу управління майном боржника, за необхідності визначаються інші організаційно-розпорядчі процедури щодо майна боржника.
 
Згідно з частиною першою статті 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 30 Закону № 2343-ХІІ (у редакції, чинній на час введення ліквідаційної процедури ФОП ОСОБА_2 ) після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. У разі надходження двох і більше пропозицій щодо придбання майна банкрута ліквідатор проводить конкурс (аукціон). Порядок проведення конкурсу (аукціону) визначається згідно із Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
 
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 2343-ХІІ до складу ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.
 
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2343-ХІІ майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.
 
Отже, в межах ліквідаційної процедури підлягає продажу все майно банкрута (за винятками, встановленими законом), включаючи майно, яке є предметом застави.
 
Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є різновидом застави.
 
Згідно з частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, реалізації предмета застави.
 
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час виникнення спірних відносин) іпотека припиняється у разі, зокрема реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.
 
Водночас Законом України «Про іпотеку», зокрема його розділом V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки», регулюється лише звернення стягнення на предмет іпотеки за ініціативою іпотекодержателя. Так, статтею 39 указаного Закону регулюється реалізація предмета іпотеки у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Постанова суду про визнання боржника банкрутом та введення ліквідаційної процедури не є судовим рішенням про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Така постанова не визначає порядку та особливостей продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі. Вони визначаються положеннями Закону № 2343-ХІІ.
 
Отже, Законом № 2343-ХІІ передбачена реалізація предмета іпотеки незалежно від наявності чи відсутності судового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому в межах ліквідаційної процедури застосовуються правила, передбачені зазначеним законом, а не Законом України «Про іпотеку».
 
За загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України. Законом № 2343-ХІІ не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України застава (іпотека) припиняється у разі реалізації предмета застави (іпотеки), а не у зв`язку зі скасуванням обтяження, зокрема обмеження щодо розпорядження майном боржника. При цьому виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом.
 
Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу (подібні за змістом висновки сформульовані у пунктах 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
 
Реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України іпотека проданого майна припиняється. Розрахунки з кредиторами, заставодержателями, іпотекодержателями, які здійснюються з виручки за продане на прилюдних торгах майно, проводяться після завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах. Тому момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна.
                        
Метою реалізації майна, зокрема предмета іпотеки, на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців. Саме з цією метою законом передбачене припинення іпотеки в разі реалізації предмета іпотеки, бо за відсутності такого правила одержати дійсну вартість майна на прилюдних торгах неможливо через непривабливість обтяженого майна для покупців. Для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені у тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб. Тому подальша доля виручки, отриманої на прилюдних торгах за продане майно, не може впливати на момент припинення іпотеки, бо покупці не впливають на такі розрахунки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20).
 
Право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом; виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника). Отже, скасування постанови про визнання боржника банкрутом не є перешкодою для розподілу коштів, отриманих від реалізації предмета застави (іпотеки), в порядку, встановленому законодавством про банкрутство.
 
Виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно, скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню.
                        
Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
                        
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі № 48/340, провадження                            № 12-14звг19). 
 
Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). 
                        
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі                  № 669/927/16, провадження № 14-192цс19).
                        
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19).
                        
Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (подібні за змістом висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), відповідно до яких:
 
- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;
 
- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;
 
- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;
 
- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;
 
- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі                       № 922/3537/17, провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;
 
- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.
 
Колегія суддів у справі, яка переглядається, не вбачає неправильного застосування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, а тому доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими.
 
Отже, з урахуванням того, що нерухоме майно, що перебувало в іпотеці, було реалізоване на аукціоні в процесі проведеної на підставі судового рішення ліквідаційної процедури банкрута ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_7 став переможцем торгів, який у подальшому відчужив спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , та на момент придбання спірного нерухомого майна відомості щодо іпотеки у відповідному реєстрі були відсутні, наступний власник набув право власності на спірне майно на підставі нотаріально посвідченого правочину, що не визнаний недійсним, позивач не довів недобросовісність набувача майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
У зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи позивача про відновлення його права на предмет іпотеки з посиланням ухвалу Господарського суду Харківської області від 05 березня 2019 року в справі № 5023/10616/11, якою визнано недійсним аукціон з продажу спірної квартири та визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки вказаною ухвалою не підтверджено незаконність переходу права власності на спірне майно до ОСОБА_3 . Крім того, позивач не спростував того факту, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, протилежних доказів матеріали справи не містять. 
 
Щодо неналежного способу захисту права
 
Велика Палата Верховного Суду в пункті 61 постанови від 29 травня 2019 року в справі 310/11024/15-ц дійшла висновків, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 цього Закону, є неналежним способом захисту.
 
Як установив суд апеляційної інстанції, у пункті 4.3 іпотечного договору                              від 11 березня 2008 року № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 сторони передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, яким згідно цього договору є спірна квартира, шляхом продаж від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. с. 15).
 
За вказаних обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав іпотекодержателя та про відмову позивачеві в позові з цієї підстави.
 
Щодо належного способу захисту права
 
У разі, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки (пункти 9.8, 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17).
 
Виходячи з обставин цієї справи, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя.
Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.
 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 643/386/21 (провадження № 61-8696св22), від 08 вересня 2021 року в справі № 643/13902/19 (провадження № 61-6129св21), від 08 березня 2023 року в справі № 523/9000/15 (провадження № 61-19961св21), від05 липня 2023 року в справі № 638/6982/15-ц (провадження № 61-12628св22).
 
Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яким суд дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятій ним постанові, з якими у повній мірі погоджується Верховний Суд.
 
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 жовтня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко