РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 555/1633/22
Провадження № 22-ц/4815/177/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Мороз А.В.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовувала тим, що 02.10.2019 року ОСОБА_1 позичив у неї 15000 доларів США для придбання житлового будинку в АДРЕСА_1 , безвідсотково із терміном повернення у строк до 01.01.2020 року (з можливістю відтермінування до 01.03.2020 року безвідсотково). В підтвердження даного факту ОСОБА_1 склав розписку, яку засвідчив власним підписом. Однак відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання і вказані в розписці кошти в повному обсязі не повернув.
ОСОБА_3 просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 9 590 доларів 85 центів США, 4003 гривень судового збору.
Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 року у цій справі позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9590 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто) доларів 85 центів США за договором позики від 02 жовтня 2019 року.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вказує, що ОСОБА_3 попросила його написати розписку за удаваною борговою дією за змістом якої вона позичила ОСОБА_1 15000 доларів для купівлі її житлового будинку у АДРЕСА_1 . Однак, стверджує, що будь-якої розписки про передачу і отримання позики він не надавав.
Зазначає, що для отримання грошей в борг потрібно скласти договір позики, нотаріально завірити та надати розписку про передачу і отримання коштів.
Зауважує, що позивач продала йому будинок за який було сплачено 138967,11 грн.
Житловий будинок був оцінений в 261922 гривні 79 копійок і ОСОБА_1 частково гроші сплатив, однак продавець відмовилась надавати розписки і тому відповідач перестав сплачувати залишок за житловий будинок у розмірі 122955 гривень 68 копійок.
Вважає, що суд помилково стягнув заборгованість за договором позики, оскільки такого не укладалось, а заборгованість існує лише за договором купівлі-продажу будинку.
Також апелянт звернув увагу на неналежне повідомлення про розгляд справи та наявність перешкод у своєчасному поданні відзиву.
У зв`язку з викладеним просив призначити судову почеркознавчу експертизу для встановлення належності підпису ОСОБА_1 в поштовому повідомленні №3460003096477 від 24.02.2023 року, належності підпису ОСОБА_1 в повідомленні від 29.09.2022 року.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Як передбачено ч. 1,2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.
Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2019 року у справі № 127/3120/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 752/19567/14-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.2 ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Згідно зі ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Із тексту розписки від 02 жовтня вбачається що: "Я, ОСОБА_1 , проживаю АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий Березнівським РВ УМВС України 19 серпня 1998 р., позичив у ОСОБА_3 АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 виданий Березнівським РВ УМВС України 28 жовтня 2010 року, 15000 доларів США (п`ятнадцять тисяч доларів США) для придбання житлового будинку в АДРЕСА_1 , безвідсотково, строком до 01.01.2020 року (з можливістю відтермінування до 01.03.2020 року безвідсотково). Мною погашено заборгованість позики в сумі 1500 доларів США (одна тисяча п`ятсот доларів США). Залишок позики в сумі 13500 доларів США (тринадцять тисяч п`ятсот доларів США) зобов`язуюсь повернути своєчасно, в чому особисто розписуюсь". Також розписка містить прізвища ім`я по батькові сторін, підписи та дату 02.10.2019 року. (а.с.8).
За договором купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 02 жовтня 2019 року, ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , продала ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями за номером АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 4 згаданого Договору, продаж проводився за 261923 гривні, які покупець сплатив представнику продавця, і представник продавця отримав від покупця в повній сумі, згідно вимог діючого законодавства, до підписання цього договору, що підтверджують сторони своїми підписами (а.с.51).
Таким чином матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склались позикові відносини, а між ним та ОСОБА_4 відносини купівлі-продажу.
При цьому доводи апеляційної скарги фактично вказують на заміну боргу, що виник із договорів купівлі-продажу позиковим зобов`язанням. 
Однак, такі твердження не доведені належними та допустимими доказами та суперечать вимогам 604 ЦК України, оскільки новаціяможлива лише між тими самими сторонами.
Відтак, колегія суддів досліджуючи розписку підписану сторонами 02.10.2019 року не вбачає у ній фіктивності.
Щодо заявлених клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення належності підписів ОСОБА_1 в поштовому повідомленні №3460003096477 від 24.02.2023 року, в повідомленні від 29.09.2022 року слід звернути увагу, що відповідач не спростовує підпис у самій розписці про отримання позики.
Водночас колегія суддів не вбачає підстав для переоцінки наявного в матеріалах справи повідомлення від 29.09.2022 року, за змістом якого відповідач зобов`язався повернути частину боргу у розмірі 9590,85 доларів США до 01.03.2023 року, оскільки за наявності розписки та з урахуванням принципу диспозитивності, виключення такого доказу не впливає на обсяг відповідальності ОСОБА_1 порівняно з розпискою за якою він боргує 13500 доларів США.
Крім того, за ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 не заявляв клопотань про проведення експертизи, а виняткових обставин для збирання доказів на стадії апеляційного перегляду, зокрема щодо підпису у рекомендованому листі, відповідач не довів та й ця обставина не має будь якого значення по справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.
Посилання апелянта на необхідність відкладення розгляду справи, для отримання послуг адвоката є безпідставним. У ОСОБА_1 було достатньо часу з останнього судового засідання (понад два місяці) для укладення угоди з адвокатом або отримання безоплатної юридичної допомоги. Клопотання про відкладення справи суперечить завданням цивільного процесу щодо своєчасного розгляду справ та є зловживання процесуальними правами відповідача.
Крім того за чинним цивільним процесуальним законом позовне провадження поділяється на загальне та спрощене провадження.
Стаття 368 ЦПК України визначає порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції.
З огляду на частину першу цієї статті, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову більше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції також за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте із повідомленням учасників справи.
Тобто, у будь-яком випадку суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження, проте з викликом або без виклику сторін.
Відтак вимоги заяви про розгляд справи у загальному позовному провадження не ґрунтуються на законі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 14 червня 2024 року.

Головуючий:                                                                Боймиструк С.В.

Судді:                                                                        Гордійчук С.О.

                                                                               Шимків С.С.