УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
1 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 569/12416/22
провадження № 51-1207ск24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 31 липня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 31 липня 2023 року, залишеним без змін 26 грудня 2023 року Рівненським апеляційним судом, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 850 грн.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто на його користь із ОСОБА_6 2000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим у заподіянні легкого тілесного ушкодження за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 7 серпня 2022 року близько 21:00 білябудинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_4 , заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , заперечуючи законність судових рішень щодо ОСОБА_6 , просить їх скасувати і  призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).Суть доводів скаржника зводиться до того, що місцевий суд усупереч приписам статей 50, 65 КК повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи ОСОБА_6 , який не працює, не вибачився перед потерпілим, не вжив заходів для примирення та відшкодування завданих збитків, не виявив щирого каяття. З огляду на це представник потерпілого вважає призначене засудженому покарання у виді штрафу м`яким. На думку автора скарги, суд також не дотримав ст. 128 КПК, статей 1166, 1167, 1177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) й неправомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог потерпілого. За твердженням ОСОБА_5 , апеляційний суд на допущені порушення не зважив і не усунув їх. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної оцінки діяння за ч. 1 ст. 125 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи представника потерпілого про несправедливість через м`якість обраного засудженому заходу примусу є необґрунтованими.
Закон України про кримінальну відповідальність установлює, що особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд повинен обирати захід примусу, керуючись принципами справедливості, співмірності та індивідуалізації, з урахуванням ступеня тяжкості й характеру діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Наведені законодавчі приписи суд додержав.
Як убачається з копії вироку, при призначенні  ОСОБА_6 заходу примусу місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, віднесеного законом до кримінальних проступків, дані про особу засудженого, котрий визнав свою провину, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває. На переконання суду, засуджений виявив щире каяття і таке відповідно до ст. 66 КК було визнано пом`якшуючою обставиною. Зваживши на все це й не встановивши обставин протилежного змісту, суд призначив  ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК у виді штрафу. За висновками суду зазначене грошове стягнення як вид покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Переконливих аргументів на спростування позиції суду, котрі би доводили саме явну несправедливість обраного заходу примусу через м`якість, як це передбачено ст. 414 КПК, у касаційній скарзі не відображено. Незгода потерпілої сторони з наданою судом у вироку оцінкою ставлення ОСОБА_6 до вчиненого та невідшкодування останнім завданих збитків не може за законом безспірно слугувати для скасування оспорюваних рішень на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. 
Не можна визнати прийнятними також посилання у касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм права при вирішенні цивільного позову. 
Законодавець у статтях 127-129 КПК урегулював відшкодування (компенсацію) шкоди потерпілому та вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 129 указаного Кодексу суд, який постановляє обвинувальний вирок, вирішує цивільний позов залежно від доведеності підстав та розміру позову.
За змістом вироку, розглядаючи цивільний позов ОСОБА_4 про стягнення на його користь із ОСОБА_6 28 445,80 грн матеріальної та моральної шкоди, суд дотримав наведені норми права з урахуванням положень статей 23, 1166 ЦК, ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України.
Судовий розгляд справи стосовно ОСОБА_6 здійснювався за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а викладені у вироку обставини вчинення кримінального проступку, які не оспорювались учасниками судового провадження, не включають посягання на майно потерпілого. За наслідками розгляду суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 про відшкодування йому ОСОБА_6 вартості мобільного телефону, нібито пошкодженого останнім, оскільки цивільний позивач не надав достатніх доказів на підтвердження цього. Наполягання скаржника на протилежному суперечить установленим судами попередніх інстанцій фактичним обставинам провадження, перевірка котрих у силу статей 433, 438 КПК не належить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Не є слушними і покликання в касаційній скарзі на порушення судом законодавчих приписів при визначенні розміру завданої потерпілому моральної шкоди через неврахування ступеня його психологічних страждань від травмуючої події та відсутності вибачень із боку засудженого. Як убачається з копії вироку, розмір грошової компенсації моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_4 внаслідок легкого тілесного ушкодження, суд першої інстанції визначив відповідно до приписів ч. 3 ст. 23 ЦК, виходячи з характеру конкретного правопорушення та глибини страждань позивача, керуючись принципами справедливості й розумності. Разом із цим, спираючись на висновок судово-медичної експертизи, призначеної за клопотанням представника цивільного позивача, суд з`ясував, що погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 не перебуває у причинному зв`язку з діями ОСОБА_6 , за які той засуджений.
Не спростовують мотивів суду і посилання автора скарги на положення статей 1166, 1167, 1177 ЦК, котрі встановлюють загальні підстави відшкодування майнової та моральної шкоди, у тому числі особі, потерпілій від кримінального правопорушення, адже вказані норми цивільного законодавства передбачають компенсацію такої шкоди лише відповідно до закону за наявності вини особи, яка її завдала.
Дослідивши позовні вимоги потерпілого та надані на їх обґрунтування докази, місцевий суд належним чином умотивував своє рішення з указаного питання. Вагомих аргументів, які би поставили під сумнів висновки суду, скаржником не наведено.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про несправедливість обраного засудженому заходу примусу та безпідставне відхилення певних позовних вимог були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 і вмотивовано відмовив у її задоволенні. За змістом копії ухвали апеляційного суду, у ній із посиланням на фактичні дані в матеріалах кримінального провадження та норми права, якими врегульовано порядок призначення покарання та вирішення цивільного позову, надано відповіді на всі аргументи скаржника.
Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.
Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 . 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 31 липня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року стосовно  ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                         ОСОБА_3