Унікальний номер справи 753/5205/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9560/2024
Головуючий у суді першої інстанції В. Л. Котвицький
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
 
29 травня 2024 року                                                                                                          місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Авєлін А. О.
 
сторони
 
позивач                                           ОСОБА_1 
відповідач                                       Міністерство оборони України
відповідач                                       Державне підприємство Міністерства оборони України                                                                   «ІНФОРМАЦІЯ_1»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Гарницьким Павлом Петровичем , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Котвицького В. Л., в примішенні Дарницького районного суду м. Києва,
 
у с т а н о в и в :
 
У червні 2022 року     ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України, ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа: директор ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Своївимоги позивач мотивував тим, що 28.08.2019 між нимта Міністерством оборони України, в особі державного секретаря Міністерства оборони України ОСОБА_7, на підставі наказу № 50-ДП від 28.08.2019 було укладено контракт, як з директором ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_2» терміном на 5 років до 27.08.2024.
25.05.2022позивач від свого адвоката Гарницького П.П. дізнався про те, що наказом по особовому складу керівників державних підприємств за № 10-ДПвід 12.05.2022 Міністерства оборони України його було звільненоіз займаної посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано з ним контракт на підставі п. «б» п. 23 розділу 5 умов контракту.Позивач вважає, що дії відповідачів є протиправними, а прийняті ними рішення підлягають скасуванню із відшкодуванням позивачу заборгованості по оплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
Ураховуючи викладене, позивач просивсуд скасувати наказ Міністерства оборони України по особовому складу керівників державних підприємств за № 10-ДПвід 12.05.2022, поновити його на посаді директора ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_2» з 12.05.2022 та стягнути з ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»на свою користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу.Також просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку оцінив у 5 000,00 грн з кожного відповідача. Вказав, що моральна шкода полягає в тому, що позивач виховує двох малолітніх дітей, утримання та виховання яких коштує певних грошей, а заробітна плата позивача була достатньою аби існувати та утримувати двох дітей на час воєнного стану. Внаслідок неправомірних дій з боку відповідачів, позивач втратив можливість купувати ліки та їжу аби підтримувати своє існування та своїх дітей, бо повністю покладався на ту заробітну плату, яку він отримував.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року у задоволенні позову     ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», третя особа: директор Державного підприємства Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу  відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника Гарницького П. П. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та хвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження спірних правовідносин, неправильної оцінки наданих доказів та неврахування всіх обставин справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача достатнього часу для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки, оскільки позивач був позбавлений такої можливості. Також судом не враховано, що наказ про звільнення не містить відомостей у чому конкретно проявилось невиконання покладених на позивача обов`язків, коли саме мало місце порушення умов контракту. Крім того суд не взяв до уваги той факт, що позивача було таємно звільнено з роботи, без його відома, та не допущено до місця проживання, що знаходиться у будівлі поруч з місцем роботи. Загалом вважає, що позбавлення його робочого місця та умов праці є порушенням ст. 141, ст. 249 КЗпП України. 
Крім того апелянт вказав, що його звільнення відбулося із порушенням норм закону, оскільки погодження про звільнення позивача з роботи відбулося вже після його фактичного звільнення та видачі оскаржуваного наказу.
Представник  ОСОБА_1 - адвокат Гарницький П. П., який брав участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити на підставі викладених в ній доводів.
Представник Міністерства оборони України - ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрнутоване, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Представник ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» - ОСОБА_9, який брав участьу судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрнутоване, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Третя особа директор ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону, причини неявки у судове засідання не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань станом на час розгляду справи суду апеляційної інстанції подано не було.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та  третьої особи, визнавши неявку  ОСОБА_4 у судове засідання без поважних причин, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, та проведене з дотриманням вимог чинного законодавства України, а в частині вимог про відшкодування моральної шкоди - з того, що позивачем не доведено факт заподіяння відповідачами моральної шкоди, оскільки звільнення позивача з роботи відбулось у відповідності до вимог закону.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 Так, завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першоюстатті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно достатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (частина друга статті 2 КЗпП України).
Так, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частинами першою та третьоїстатті 21 КЗпП Українивизначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації чи уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін.
Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом.
Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.
Відповідно до частини першої статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 був призначенийна посаду директора ДП МОУ «ІНФОРМАЦІЯ_1»наказом Державного Секретаря Міноборони по особовому складу керівників державних підприємств від 28.08.2019 № 50-ДП.
28.08.2019 на підставі вказаного наказу позивач та Міністерствооборони України уклаликонтракт зі строком дії до 27.08.2024.
Згідноп. 5 Контракту ОСОБА_1 підзвітний Органу управління майном у межах, установлених законодавством України, статутом Підприємства та цим контрактом через структурний підрозділ Міноборони (орган військового управління), на який покладено функціональне управління Підприємством.
Пунтком7 Контракту сторони погодили, що Керівник зобов`язаний забезпечити, зокрема: виконання показників ефективності використання державного майна прибутку, а також майнового стану Підприємства; недопущення на Підприємстві заборгованості із заробітної плати, інших грошових виплат та податкового боргу; своєчасну сплату обов`язкових платежів, зборів та податків до Державного бюджету України, державних цільових фондів та інших відрахувань відповідно до законодавства України та статуту Підприємства (у разі виникнення у Підприємства зазначених заборгованостей, Керівник зобов`язаний щомісячно, у письмовій формі звітувати Органу управління майном про заходи, вжиті для їх ліквідації); дотримання вимог законодавства України щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації в частині, що стосуються діяльності Підприємства; організацію і здійснення необхідних заходів з охорони Підприємства.
Орган управління майном: інформує про галузеву науково-технічну політику; інформує про державні потреби в продукції та послугах Підприємства; надає інформацію на запит Керівника; звільняє Керівника в разі закінчення контракту, достроково за вимогою Керівника, а також у випадку порушень законодавства України та умов контракту (п. 10 Контракту).
Згідно умов п. 22 Контрактуконтракт припиняється: після закінчення терміну дії контракту; за угодою сторін; до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктом 23 цього контракту (з ініціативи Органу управління майном); до закінчення терміну дії контракту у випадку, передбачених пунктом 24 цього контракту (за ініціативи Керівника); з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.
Умовами пункту 23 Контракту сторони погодили, що Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема: у разі систематичного (двох або більше випадків) невиконання Керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом або додатковими угодами (додатками) до контракту; у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали (могли настати) значні негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.); у разі недотримання Керівником фінансового та бюджетного законодавства; у разі недосягнення згоди між Органом управління майном на Керівником стосовно показників фінансового плану або показників ефективності використання державного майна і прибутку Підприємства; у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6-1 цього Контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктом господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р № 899; у разі неподання Органу управління майном квартальної та річної фінансової звітності а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану Підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності в терміни, визначеними у пункті 6-2 цього контракту; у разі ненадання Органу управління майном належним чином оформлених матеріалів інвентаризації активів та зобов`язань Підприємства в терміни визначені у пункті 6-2 цього контракту; є) у разі неспроможності виконати контракт у зв`язку з систематичним (протягом двох та більше кварталів) невиконанням Підприємством фінансового плану та показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану Підприємства, установлених відповідно до пункту 7 цього контракту; з інших підстав, передбачених законодавством України.
Відповідно до 27 Контракту,якщо розірвання контракту проводиться на підставах, встановлених у цьому контракті, але не передбачених законодавством України, про це зазначається у трудовій книжці Керівника з посиланням на п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Згідно із п.п. 19-1 п. 10 Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, міністр оборони, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міноборони, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.
12.05.2022 наказом Міністра оборони України по особовому складу керівників державних підприємств № 10-ДП,  ОСОБА_1 було звільнено з роботи директора ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 28.08.2019, відповідно до підпункту «б» пункту 23 розділу 5 Контракту.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судом встановлено, що з 24.02.2022 позивач не з`являвся на робочому місці, фактичне керівництво підприємством не здійснював, що у свою чергу, з урахуванням умов воєнного стану, могло призвести до настання негативних наслідків для підприємства. 
Зазначені обставини підтверджуються проведеною перевіркою окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1», що засвідчено Актом, затвердженим 15.04.2022 Головним управлінням майна та ресурсів, у якому вказано, що у період з 01.03.2022 по дату закінчення перевірки ОСОБА_1 та його заступник ОСОБА_6 на підприємстві були відсутні. 
За інформацією відділу кадрів директор підприємства ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 14.04.2022 не подавав будь-яких заяв на відпустку, не попереджав про місце свого перебування, наказів про тимчасове виконання обов`язків директора підприємства іншим особам не видавав. 30.03.2022 комісією здійснено огляд території та об`єктів нерухомості підприємства та виявлено, що охорона підприємства не здійснювалась, ворота та КПП підприємства були зачинені та замкнені.
Установлено, що внаслідок відсутності  ОСОБА_1 на робочому місці упродовж зазначеного період працівникам ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»не виплачено заробітну плату за березень 2022 року, не сплачено ПДФО, ССВ та військового збору на загальну суму понад 70 000 грн. 
Причиною нездійснення виплат заробітної плати стало те, що директор залишив підприємство, на роботу не призначив іншу особу виконувати обов`язки керівника, що має право підпису первинних бухгалтерських документів.
За результатами проведеної перевірки окремих питань діяльності ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»та з метою відновлення нормальної роботи підприємства в умовах воєнного стану 12.05.2022 було видано наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) № 10-ДП, а тимчасове виконання обов`язків директора Підприємства покладено на заступника директора з комерційної діяльності ДП Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» ОСОБА_4, тобто на особу, яка обіймала посаду в іншому державному підприємстві. Погодження звільнення ОСОБА_1 з посади директора ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» від Київського міського голови.
Отже, Міністерством оборони України було розірвано з ОСОБА_1 контракт, укладений з ним 28.08.2019, відповідно до підпункту «б» пункту 23 розділу 5 Контракту.
Зі змісту наказу Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) № 10-ДП від 12.05.2022 вбачається, що термін дії контракту із позивачем припинено відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 дійшла висновку, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першоїстатті 36 КЗпП Україниз формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.
Наказ Міністерства оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) № 10-ДП від 12.05.2022 містить посилання на конкретні умови контракту, які позивач не виконав. Підставою звільнення позивача слугували обставини, що були викладені в акті комісії Міністерства оборони України щодо безпідставного залишення позивачем робочого місця, відсутність позивача з 24.02.2022 на робочому місці та порушення умов контракту щодо самостійного увільнення від виконання посадових обов`язків директораДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Судом встановлено, що ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»за адресою місця реєстрації та адресою, вказаної позивачем під час прийому на роботу 17.05.2022 було  направлено лист № 48- від 16.05.2022 із пропозицією з`явитись до ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1» для одержання трудової книжки особисто. Вказанілисти повернулись без вручення адресату із відміткою «зазакінченням термінузберігання».
Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції у тому, що ДП Міністерство оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1»виконалоприписи ст. 47 КЗпП України, якимипередбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Зокремаположення п. 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту населення від 29.07.93 р. №58, де зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, роботодавець у цей же день має надіслати працівнику поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки.
За правилом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
На підставі наказу директора Підприємства від 16.05.2022 №23-К проведено повний розрахунок за фактично відпрацьований час ОСОБА_1 згідно табелів обліку робочого часу (березень-травень 2022 року), виплачено компенсацію за 63 календарних днів невикористаної основної та додаткової відпусток. Грошові кошти були сплачені відповідачем  на картковий рахунок позивача 17.05.2022, що підтверджується платіжним дорученням №65 від 17.05.2022, де у полі призначення платежу зазначено наступне: «КР 4441114450982747 ІПН 2909120435 виплата компенсації при звільненні в травні 2022 р. Податки сплачено ССВ, ПДФО, ВЗ пл. Дор. №62064 від 17.05.2022». Відтак позивач мав можливість ознайомитись з причиною та підставою перерахування на його картковий рахунок грошових коштів у розмірі 55 876,12 грн.
Позивач не спростував одержання ним вказаної суми розрахунку від відповідача.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та встановивши факт невиконання позивачем покладених на нього контрактом обов`язків як директора підприємства, яке є стратегічним об`єктом під час воєнного стану, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення з посади директора ДП Міністерства оборони України «ІНФОРМАЦІЯ_1». Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, вони є недоведеними та не підлягають задоволенню, на що правильно вказав суд першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що звільнення позивача відбулося без погодження з головою Київської міської держадміністрації колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали справи містять належні докази на спростування зазначеного, а позивачем не доведено, що пропозиція щодо погодження звільнення позивача із займаної посади надійшла до Київської міської держадміністрації менше ніж за п`ять днів до видання наказу про звільнення, відтак за відсутності такого погодження більше п`яти днів таке звільнення вважається погодженим у відповідності до абз. 2 п. 6 Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений Постановою КМУ від 09.10.2013 № 818.
Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Суд першої інстанції навів підстави з урахуванням яких дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що поклав в основу рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми як процесуального так і матерального права при постановленні оскаржуваного судового рішення.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід звернути увагу, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки через неналежне виконання позивачем покладених на нього як директора підприємства обов`язків з 24.02.2022 фактичне керівництво підприємством не здійснювалося, так як позивач не з`являвся на робочому місці, що, з урахуванням умов воєнного стану, могло призвести до настання негативних наслідків для підприємства, що підтверджується відповідними актами перевірки. Зокрема через відсутність директора на робочому місці працівники були позбавлені права на отримання заробітної плати.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки у сукупності. Загалом такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надана належна оцінка.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідачів щодо викладених у позові обставин справи. Сама по собі незгода заявника із висновками суду щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляйної скарги на рішення суду не підлягають відшкодуванню відповідачами.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Гарницьким Павлом Петровичем , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 31 травня 2024 року.
 
Судді
  Л. Д.  Поливач
 
   А. М.  Стрижеус
 
  О. І.  Шкоріна