УХВАЛА
 
28 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 685/606/23
 
провадження № 61-4891ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його                          представником - адвокатом Сторожуком Юрієм Володимировичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням суду.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у справі № 685/601/16-ц з нього на користь на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), починаючи з 31 травня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Після ухвалення судового рішення - 16 грудня 2017 року у нього народився син, тому відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, розмір аліментів може бути зменшено.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області                        від 01 липня 2016 року у справі № 685/601/16-ц та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
 
Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зменшено розмір аліментів, визначений рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у справі № 685/601/16-ц та ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сімейний стан позивача змінився, оскільки 16 грудня 2017 року у нього народився син в іншому шлюбі, тому на підставі статті 192 СК України суд зменшив розмір аліментів, стягнутих з позивача на користь відповідача визначений рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року у справі                                                          № 685/601/16-ц з 1/3 до 1/4 частини всіх видів доходів позивача щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня                 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що                                  не є підтвердженням погіршення майнового стану зміна сімейного                                         стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, тому це не є безумовною підставою для зменшення розміру стягнутих з позивача на підставі рішення суду аліментів.
 
У квітні 2024 рокудо Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його                                       представником - адвокатом Сторожуком Ю. В., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                          від 17 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його                                       представником - адвокатом Сторожуком Ю. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ, що підтверджує його сплату; надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, яка за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 392 ЦПК України, із обов`язковим зазначенням у ній чітко викладених вимог касаційної скарги, які узгоджуються                                                із повноваженнями суду касаційної інстанції, визначеними статтею 409 ЦПК України; уточнити касаційну скаргу, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)                                           статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та направити на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги                        з доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду строк                     ОСОБА_1 направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2024 року.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2023 року.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Як визначено у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                    у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження                (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Згідно із частиною першою статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
 
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь                         у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
 
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня                2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
 
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
 
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року                   № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
 
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
 
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на зміну сімейного і матеріального стану, оскільки 19 грудня 2017 року                      у нього народився син від шлюбу з іншою жінкою.
 
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
 
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга                             статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , виходив із того, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не надав жодних доказів на підтвердження обставин щодо погіршення його матеріального стану після ухвалення рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року про стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки його доходу.
 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що сам по собі факт народження                      дитини в іншому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються з батька на утримання дитини від попереднього шлюбу. Батьки не мають зменшувати розмір аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу внаслідок народження дитини у новому шлюбі.
 
Крім того, судом ураховано, що з часу народження у ОСОБА_1 сина ОСОБА_5 ,              ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до звернення платника аліментів з вказаним позовом до суду у травні 2023 року, пройшло майже 6 років, тому в даному випадку виключно така обставина, як народження дитини, не може бути правовою підставою для зменшення розміру раніше присуджених судом аліментів.
 
Верховний Суд зазначає, що у контексті цієї справи визначальним є те, що  ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його матеріального стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу.
 
Недоведеність належними та допустимими доказами погіршення майнового стану, у разі зміни сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу,                             не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів (вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі                                  № 760/9783/18-ц та від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи обов`язок позивача надавати матеріальну допомогу сину та беручи до уваги, що ОСОБА_1 не довів підстави позову про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області                              від 01 липня 2016 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.
 
Посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права                             у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22) зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у зазначеній справі та справі,                     яка є предметом касаційного перегляду, встановлено різні фактичні обставини.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з оціненими судом доказами, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                             № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє                              у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного                                  в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову                        у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона                              є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до таких висновків, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сторожуком Юрієм Володимировичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням суду відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник