ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
15 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 754/13502/19
 
провадження № 61-17973св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Білан Любов`ю Миколаївною, на постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада                    2023 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,                             Матвієнко Ю. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2                       про стягнення коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька - ОСОБА_1 , до складу спадкового майна увійшла, зокрема, квартира АДРЕСА_1 . 
23 травня 2013 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сікуцькому О. А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька, за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року  секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_2 . 
Цей заповіт був визнаний недійсним на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у цивільній справі № 757/24826/14-ц, що набрало законної сили.
Відповідно до вказаного рішення суду було визнано за ним право власності у порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_1 .
Позивач вважав, що саме з 18 серпня 2011 року, тобто з моменту відкриття спадщини після смерті батька, він набув право на частину спірної квартири.
У грудні 2018 року йому стало відомо, що спірна квартира на підставі договору найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 була передана відповідачем як орендодавцем у строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери». 
Наданими орендарем копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою орендарем, підтверджується факт отримання відповідачем або уповноваженою особою відповідача - ОСОБА_3 , грошових коштів за період з 28 квітня 2015 року до 30 серпня 2018 року на загальну суму                        1 155 000 грн.
Оскільки між сторонами будь-які договори щодо квартири чи управління нею не укладалися, то він вважає, що від суми коштів, отриманих відповідачем як дохід від використання квартири, належать йому на праві власності. 
 
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 589 500 грн, як частину коштів, отриманих відповідачем у вигляді доходу від користування належною позивачу частиною квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу                   ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року                                    та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне                  провадження № 61-18607св20).
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року у складі судді Саламон О. Б. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач має право отримати доходи з часу відкриття спадщини, оскільки спадкове майно належить двом спадкоємцям, проте долучені ОСОБА_1 копії розписок позбавлені правового змісту, на їх підставі неможливо встановити суму орендної плати за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року. Не доведено, що частину грошових коштів за оренду квартири отримала уповноважена особа відповідача. Договором передбачено право ОСОБА_3 отримати грошові кошти лише у сумі 1 000 грн. У матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 за договором найму (оренди). Надані розписки про отримання грошових коштів є суперечливими, грошові кошти у різних сумах одночасно отримувалися і за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року, і за додатковими угодами. Вказані у розписках реквізити договорів не є унікальними, а походження розписок є незрозумілим. 
Суд врахував, що копії наданих позивачем розписок не посвідчені належним чином - на кожному з долучених до справи аркушів розміщено копію двох розписок, але завірені лише розписки нижнього ряду, особою, яка не має прямого відношення до сторін договору оренди. Суд звернув увагу на те, що видача готівки підприємствами оформлюється видатковим касовим ордером або видатковими відомостями. Саме ці первинні документи є тими письмовими доказами якими орендар за договором оренди міг підтвердити факт оплати готівкових коштів фізичній особі - орендодавцю.
 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня                  2023 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Почерняк І. С., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 44 000 грн відмовлено.
Заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Білан Л. М., про вирішення питання щодо розподілу судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу                       в розмірі 30 000 грн.
У задоволенні інших вимог заяви ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину доходу                                           від користування квартирою АДРЕСА_1                                               у розмірі 589 500 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач, як спадкоємець, має майнові права на квартиру і йому також належать доходи від використання майна. Надані ОСОБА_1 докази отримання ОСОБА_2 доходів з оренди квартири АДРЕСА_1 є належними та допустимими, які в своїй сукупності доводять обґрунтованість його позовних вимог, а відповідач заявлених обставин не спростував.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, надаючи правову оцінку поданим позивачем доказам, не врахував, що законом визначено форму розрахунку між юридичною особою та фізичною. Вважає, що видача готівки юридичними особами оформлюється видатковим касовим ордером або видатковими відомостями й не може підтверджуватися розпискою. Саме ці первинні документи є тими письмовими доказами якими орендар за договором оренди міг підтвердити факт оплати готівкових коштів фізичній особі - орендодавцю, тому, вважає, що позивач не надав суду належних доказів отримання ОСОБА_2 доходів за оренду квартириТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери». 
Апеляційний суд також не врахував, що ОСОБА_3 , як його представник, не був уповноважений на отримання заявлених позивачем коштів за договором оренди. Суд першої інстанції правильно вказав, що матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання останнім коштів від орендаря.
Крім того, звертає увагу на відсутність доказів укладення ОСОБА_2 додаткових угод до договору оренди квартири у 2015 і 2016 роках, а також фактичну передачу квартири в оренду після підписання відповідного договору.
Вказує, що ним заявлялося в порядку статті 95 ЦПК України клопотання про витребування оригіналів наданих позивачем доказів та судом такі докази двічі витребовувалися у ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», проте останнє їх не надало з посиланням, вперше, на те, що такі документи ними не створювалися, а вдруге на те, що оригінали були знищені.
Звертає увагу на те, що копії доказів, які апеляційний суд взяв до уваги, навіть неналежно завірені, що також було враховано й судом першої інстанції.
Також вважає, що інформація в наявних у матеріалах справи копіях розписок є суперечливою і взагалі неможливо встановити, що за ними отримувалася саме орендна плата та саме ОСОБА_2 , що є припущенням апеляційного суду в порушення частини шостої статті 81 ЦПК України.
Крім того, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, не розглянув заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2024 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи не спростовують правильність ухваленого судового рішення суду апеляційної інстанції, а доводи відповідача є безпідставними, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
24 січня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_4 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24 травня 2013 року приватним нотаріусом Сікуцьким О. А., зареєстрованого у реєстрі за                    № 1234, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1 . 
 
Згідно договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року (з урахуванням додаткових угод) ОСОБА_2 передав ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» в тимчасове оплатне володіння та користування (оренду) приміщення квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у справі              № 757/24826/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва                                 від 16 серпня 2017 року та постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи:                               ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу                          (далі - КМНО) Сікуцький О. А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.
Вказаним рішенням суду, зокрема, визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., та визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_1 .
 
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано 21 вересня 2018 року.
 
Відповідно до договору дарування від 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 частину квартири                  АДРЕСА_1 .
 
На підтвердження обставин отримання ОСОБА_2 орендної плати від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 на підставі укладеного 28 квітня 2015 року договору найму (оренди) позивач посилався на копії розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про отримання коштів, які стосуються отримання орендної плати за період з квітня 2015 року по 24 вересня 2018 року.
 
Копії вказаних документів були надані ОСОБА_1 на його запит ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери», яке було орендарем нерухомого майна. Копії розписок містять посилання на отримання ОСОБА_2 коштів за договором найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 та додатковими угодами                      №№ 1, 2, 3 від 28 квітня 2015 року, 01 червня 2015 року та 02 червня 2016 року.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду                           від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 19 листопада 2019 року                       у справі № 911/3680/17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року                   у справі № 569/1646/14-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17,                                         від 10 лютого 2021 року у справі № 489/3688/15-ц, від 12 квітня 2022 року у справі № 191/4508/19, від 17 травня 2023 року у справі № 388/139/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також ОСОБА_2 зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої                    статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до положень статей 1218, 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.
 
Згідно із частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Зокрема, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємцю належить право очікування набуття у власність відповідного спадкового майна (часто поєднане з правом володіння ним), яке в розумінні                статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повною мірою становить зміст права власності й підлягає захисту національними судами як таке.
 
Таким чином, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо нерухомого спадкового майна.
 
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).
 
За загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізовуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника. Проте, не виключається укладення договору найму й особою, якій належать майнові права на предмет найму.
 
Аналіз частини першої статті 761 ЦК України свідчить, що до особи, якій належать майнові права, відноситься також спадкоємець, який прийняв спадщину у вигляді права власності на нерухоме майно, але не отримав свідоцтво про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права власності на таке майно.
 
Отже, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи (позивача) прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
 
Ніщо не заважає спадкоємцю до реєстрації права власності фактично управляти нерухомістю як частиною спадщини.
 
Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 189 ЦК України).
 
Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України).
 
З цих підстав, позивач, якому за законом належить  частина спадщини у вигляді, зокрема, спірного нерухомого майна, має право на отримання доходів з цього нерухомого майна з часу відкриття спадщини.
 
Оскільки з часу відкриття спадщини спадкове майно належить двом спадкоємцям, то, застосовуючи статтю 359 ЦК України, доходи від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, повинні розподілятися між спадкоємцями відповідно до їхніх часток у спадщині за відсутності інших домовленостей між ними.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
 
Згідно абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. 
 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з доведеності його позовних вимог у сукупності наданих доказів, зокрема, розміру заявлених вимог, періоду безпідставного утримання коштів, тощо.
 
Разом з тим, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які неможливо усунути на стадії касаційного провадження.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Застосування наслідків спливу строку позовної давності, як підстава для відмови у задоволенні позову повністю чи частково, можливе виключно до обґрунтованих позовних вимог, у разі якщо позивач не доведе, що пропустив строк позовної давності з поважних причин. При цьому за вимогами статті 261 ЦК України початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
 
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , відповідно, визнаючи обґрунтованими його позовні вимоги у повному обсязі, не надав правову оцінку та не перевірив доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено представником                          ОСОБА_2 у суді першої інстанції (том 1, а. с. 156-157).
 
Аналіз норм права щодо позовної давності в сукупності з нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу строку позовної давності.
 
Крім цього, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм Глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 січня          2020 року у cправі № 916/2128/18.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові висновки апеляційного суду по суті спору є передчасними, тому вони не можуть залишитися без змін, а Верховний Суд не може надавати оцінку щодо їх правильності.
 
Відповідно до пунктів 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не розглянув заяв відповідача щодо позовної давності, усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Білан Любов`ю Миколаївною,задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець