ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 червня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/5694/22
провадження № 22-ц/4809/787/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., 
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року у складі судді Павелко І. Л. і
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовної заяви

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерним М. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 917.
Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 надав в борг 14 000 доларів США ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, зобов`язалась починаючи з 01.01.2017 щомісячно до 22 числа кожного місяця повертати по 100 доларів США, а у разі не сплати зазначених платежів зобов`язалась сплачувати пеню з моменту затримки повернення боргу в розмірі 1 % від суми залишку неповерненого боргу за кожен день прострочення повернення боргу.
Починаючи з 2018 року ОСОБА_2 фактично перестала виконувати умови договору позики, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2020 року у справі № 404/3867/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 12 800 доларів США, пеню в розмірі 46 720 доларів США та 9 605 грн судового збору.
Проте, на стадії виконання судового рішення позивачу стало відомо, що під час розгляду зазначеної справи ОСОБА_2 було вжито заходів щодо відчуження належного їй майна, за рахунок якого було б можливим погашення боргу.
Зокрема, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 було укладено нотаріального посвідчений договір дарування належних їй на праві власності 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 , в якій вона проживає, на користь її матері ОСОБА_3 .
Позивач вважав, що укладений між відповідачами оскаржуваний договір дарування частини квартири є недійсним, оскільки має на меті свідоме недобросовісне ухилення ОСОБА_2 від погашення її боргового зобов`язання, як наслідок, звернувся до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року клопотання ОСОБА_1 задоволено.
Замінено відповідача  ОСОБА_3 на ОСОБА_2  по справі за позовною заявою ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про визнання  недійсним договору дарування.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 , укладеного 15.10.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерним М. Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 917, відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що на виконання оспорюваного договору було передано зазначене у ньому майно обдаровуваній особі та за нею зареєстровано право власності на квартиру, а тому договір не може бути кваліфікований як такий, що вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину існувало рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь позивача.
Враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір на момент його укладення суперечив вимогам чинного законодавства позивачем суду не надано, як і не наданого доказів того, що метою його укладення було ухилення відповідачів від  сплати боргу перед позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належної оцінки наданих по справі доказів.
Оспорюваний договір є фраудаторним правочином, оскільки вчинений відповідачем як боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед позивачем як кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним.
Вказаний правочин є також недійсним в силу приписів ст. 228 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок, тому що спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача.
Крім того, оскаржуваний договір є фіктивним, оскільки спрямований на введення в оману ОСОБА_1 як третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників та на приховування справжніх намірів учасників правочину.
Позивач вважає, що оспорюваний договір є недійсним з моменту його укладення, незалежно від того, чи виконаний він фактично сторонами чи ні.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась за адресою реєтрації її місця проживання, проте, поштовий конверт був повернений до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
За змістом пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
За таких обставин, ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки, відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явилися, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 12.12.2016 позивач надав в борг ОСОБА_2 14 000 доларів США, які вона повинна була повертати, починаючи з 01.01.2017 по 100 доларів США щомісячно, до 22-го числа кожного місяця, що відображено у наданою нею розписці. Термін погашення боргу в розписці обумовлений не був.
В разі несплати 100 доларів США до 22-го числа кожного місяця відповідач зобов`язалася сплачувати пеню з моменту затримки повернення боргу в розмірі 1 % від суми залишку неповерненого боргу за кожен день прострочення повернення боргу.
Починаючи з лютого 2018 року ОСОБА_2 фактично перестала виконувати умови договору позики, а станом на 22.02.2019 неповернутий нею борг склав 12 800 доларів США. Починаючи з цього часу, ОСОБА_2 повинна була сплачувати пеню в розмірі 128 доларів США щоденно до моменту погашення нею боргу.
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 27.01.2020 позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу та пені   був задоволений та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 борг в розмірі 12800 доларів США та пеню в розмірі 46720 доларів США.
На підставі даного виконавчого листа за заявою позивача постановою старшого державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ПісчанськогоП. Є. від 25.03.2020 відкрито виконавче провадження.
В рамках даного виконавчого провадження постановою виконавця від 12.10.2020було накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .
В ході виконавчого провадження жодного належного боржнику ОСОБА_2 на
праві власності майна, за рахунок якого можливими було б виконання рішення суду, виявлено не було.
ОСОБА_2 15.10.2019 було укладено договір дарування належних їй на праві власності 2/3 частин квартири під АДРЕСА_1 на користь її матері ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерним М.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 917.
Перереєстрація права власності на вказаний об`єкт з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 саме на підставі названого договору підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 310356485 від 21.09.2022.
З огляду на відсутність у боржника майна відповідною постановою державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно- східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Яременко А. С. від 03.10.2022 виконавче провадження № 61642701 за виконавчим листом про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача було закінчене, а сам виконавчий документ повернуто стягувачу.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відповідні ознаки фіктивного правочину заначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, провадження № 14-260цс 19, та у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 754/2738/20, провадження № 61-4796 св 22.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».
Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260 цс 19).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2019 року у справі № 404/3867/19 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу і пені (а. с. 6).
Згідно копії договору дарування частини квартири від 15 жовтня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерним М. Г., ОСОБА_2 передала безоплатно належні їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 (а. с. 12).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 15.10.2019 було зареєстроване речове право – право власності ОСОБА_3 на зазначену в договорі дарування частину квартири (а. с. 14-16).
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2020 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та пені задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 12 800 доларів США та пеню в розмірі 46 720 доларів США (а. с. 7-8).
Вказаним судовим рішенням встановлено, що 12.12.2016 відповідач склала розписку про те, що отримала в борг для потреб родини гроші в розмірі 14 000 доларів США у позивача.
В розписці зазначено, що відповідач зобов`язується щомісячно, починаючи з 01.01.2017 повертати борг по 100 доларів США до 22 числа кожного місяця від загальної суми боргу до повного погашення боргу.
В разі невиплати обумовленої суми боргу в розмірі 100 доларів США до 22 числа кожного місяця, відповідач зобов`язалась з дня затримки сплачувати пеню, на підставі ст. 549 ЦК України, в розмірі 1% в день від залишку суми боргу за кожен день прострочки.
При цьому, в рішенні зазначено, що під час розгляду справи в судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги визнала та суду пояснила, що писала розписку, але не має фінансової можливості віддавати борг.
За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Кіровським районним судом м. Кіровограда у справі № 404/3867/18 18 березня 2020 року було видано виконавчий лист, на виконання якого постановою старшого державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пісчанським П. Є. від 25.03.2020 було відкрито виконавче провадження № 61642701 (а. с. 9-10).
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00037668902 від 30.11.2022 підтверджується, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 42-43).
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 74343763 від 16.10.2023 спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась (а. с. 117).
Постановою державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Яременко Я. С. від 03.10.2022 у виконавчому провадженні № 61642701 виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо бути звернено стягнення (а. с. 17).
       З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 , відчужуючи спірну частину нерухомого майна, була обізнана про наявність значної заборгованості за договором позики, яка у подальшому стягнута судом, а отже, вона могла на майбутнє передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення ухваленого у цивільній справі № 404/3867/18.
Вказане свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 створити правові наслідки, обумовлені цим договором.
Суд ураховує й те, що договір дарування укладався у короткий проміжок часу після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення з   ОСОБА_2 відповідної заборгованості у значному розмірі.
Таким чином, у справі, що переглядається, доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (15 жовтня 2019 року), тобто після звернення ОСОБА_1 суду з позовом про стягнення заборгованості; контрагент з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування (мати боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що боржник, який відчужує належне їй нерухоме майно на підставі договору дарування на користь своєї матері, за наявності у неї грошового зобов`язання на значну суму, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
При укладенні оспорюваного правочину від 15 жовтня 2019 року воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів.
Отже, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування частини нерухомого майна недійсним, що є належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача. 
До подібних за змістом правових висновків Верховний Суд дійшов у постановівід 11 березня 2024 року у справі № 610/1475/20 (провадження № 61-15794 св 23).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який винник між сторонами, не врахував наведених вище обставин та висновків Верховного Суду, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Невідповідність висновків, викладених урішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст.376ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про про задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог та визнання недійсним з моменту укладення договору дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Озерним М. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 917.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню 2 481 (2 481*0,4+2 481*0,4*150 %) грн судового збору.
Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1   до ОСОБА_2  про визнання  недійсним договору дарування задовольнити.
Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького мського нотаріального округу Озерним М. Г. і зареєстрований в реєстрі за № 917.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 20.06.2024.
Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 
Судді                                                                 А. М. Головань
       О. Л. Карпенко