Дата документу 18.06.2024 Справа № 332/2408/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/1257/24                         Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Є.У.№ 332/2408/24                                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Гончар М.С.,        
                Кухаря С.В.
секретар:        Остащенко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бахмута Михайла Сергійовича до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бахмута Михайла Сергійовича на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
22.04.2024 року до Заводського районного суду м. Запоріжжя через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бахмута М.С. до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року відмовлено у відкриті провадження у вказаній справі.
Судове рішення мотивовано тим, що рішенням суду від 26.10.2023, ухваленим у спорі між тими ж сторонами, вже визначено місце проживання малолітньої дитини, у позовній заяві позивач посилається на обставини, які виникли до ухвалення рішення і надає докази, які були предметом дослідження суду, що у відповідно до ст.186 ч.1 п.2 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бахмута М.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про те, що спір про визначення місця проживання дитини вже вирішений в судовому порядку рішенням Шевченківського районного суду від 26 жовтня 2023, яке набуло законно сили 21 лютого 2024 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лічман І.І. зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю набуло чинності у лютому 2024 року, відповідачка разом із дитиною виїхали за межі України, про що ОСОБА_1 добре відомо. Останній не посилається ні на які нові обставини, що виникли після набрання рішенням законної сили. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Бахмута М.С,, який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, запре речення адвоката Лічман І.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у відкритті провадження по вказаній цивільній справі, суд першої інстанції виходив із норм пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що у квітні 2024 року до суду надійшла позовна заява  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком за адресою АДРЕСА_1 .
Окрім того, в позові ОСОБА_1 вказав, що Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення між тими самими сторонами, однак не враховані інтереси дитини.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2023 року (справа 336/4443/22) позовні вимоги    ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1  адвокат Бухмут М.С. подав апеляційну скаргу, однак згодом ним подано клопотання про відмову від апеляційної, яка прийнята судом, про що постановлено 21.02.2024 відповідну ухвалу. Отже, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2023 набрало законної сили 21.02.2024.
Окрім того судом було встановлено, що у провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини (Справа № 332/1275/24, провадження 2/332/1344/24). Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.03.2024 було відмовлено у відкритті провадження у даній справі. Ухвала набула законної сили 25.03.2024. 
Також, ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2024 було відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини (Справа № 332/1586/24, провадження 2/332/1439/24). Ухвала набула законної сили 04.04.2024.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно положень ч.3 ст.13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій. які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35. ЄСПЛ. від 07 липня 1989 року).
Положеннями п. 2 ч. 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, а п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тобто, для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження і для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Зазначена підстава для відмови у відкритті провадження і для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.
У відповідності до норми п.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).
За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 (справа № 917/1739/17), зазначено, предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/9380/19, від 15.11.2021 у справі № 428/9280/20, від 21.112.2021 у справі № 295/983/21.
Установивши, що судовим рішенням, ухваленим у спорі між тими ж сторонами вже визначено місце проживання малолітньої дитини, вимоги про зміну місця проживання дитини або про відібрання дитини ОСОБА_1 не заявляє, в позовній заяві посилається на докази і обставини, які вже були предметом дослідження під час розгляду справи про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі.
Фактично вимоги ОСОБА_1 зводяться до намагання переглянути судове рішення у спосіб, не передбачений законом.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.
Разом із тим, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду з вимогами про зміну місяця проживання дитини або про її відібрання від матері за наявності відповідних підстав, які виникли після набранням законної сили судовим рішенням від 26 жовтня 2023 року по спору між тими ж сторонами (справа 336/4443/22).
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-394 ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Заводського районного суду м.Запоріжжя від 23 квітня 2024 року по цій залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар