ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року	Львів	Справа № 140/32486/23 пров. № А/857/1809/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Лозовським О.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Біопрім” до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

                                                      в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Біопрім” (далі - ТзОВ “Біопрім”, Товариство, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Волинської митниці, в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA205140/2023/000255/1 від 26.04.2023, картки відмови в прийнятті митних декларацій, митному оформленні випуску та пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA205140/2023/001435 від 26.04.2023.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Волинська митниця подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Товариству у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в поданих документах містяться розбіжності, а саме : згідно п.2.1 Контракту №01-02/23 від 01.02.2023 кількість, ціна і вантажовідправник вказуються в специфікації. Відповідно до специфікації №7 від 12.04.2023 вантажовідправником є NHU EUROPE GmbH, проте в гр.22 CMR б/н від 17.04.2023 вантажовідправником вказано Bardoterminal GmbH; в декларації країни відправлення №23DE523004419074E4 від 18.04.2023 відсутнє числове значення вартості товарів, що не підтверджує ціну товарів заявлену в інвойсі; в інвойсі №608509, прайс-листі від 19.04.2023 та в специфікації №7 від 12.04.2023 зазначено умови поставки CPT Луцьк, проте, в ВМД поданій до митного оформлення - DAP Луцьк; країна відправлення товару Німеччина, проте країна походження товару Китай, проте декларантом в гр.44 МД вказано контракт під кодом 4104 (зовнішньоекономічний договір, стороною якого є виробник товарів). Фактурна вартість на оцінюваний товар щоразу знижується, проте декларантом не надано документальних пояснень щодо падіння митної вартості на оцінюваний товар, що свідчить про наявність ризиків, заявлення до митного оформлення неправдивих відомостей стосовно заявленої вартості декларантом. Також вказує, що надані позивачем документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, про що повідомлено декларанту та обґрунтовано у рішенні про коригування митної вартості товарів №UA205140/2023/000255/1 від 26.04.2023. При цьому, вказує, що у графі 33 рішення про коригування митної вартості №UA205140/2023/000255/1 від 26.04.2023 зазначено, що митну вартість визначено за резервним методом згідно ст.64 Митного кодексу України (далі - МКУ), відповідно до наказу ДМСУ від 01.07.2021 №476 “Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України”. Митну вартість визначено за резервним методом на підставі цінової інформації ЄАІС Держмитслужби. Однак, звертає увагу, що інспектором в даному контексті допущено описку, адже гр.31 (код МВВ) рішення вказує, що вартість товару скориговано за 2 методом. Також вказане підтверджується за МД №23UA205140032927U7 від 26.04.2023, за якою товар було випущено у вільний обіг де, у гр.43 вказано код МВВ - 2. Відтак митну вартість товарів за МД №23UA205140032419U4 від 25.04.2023 визначено за ціною договору щодо ідентичних товарів згідно ст.59 МКУ, відповідно до наказу Держмитслужби №476 від 01.07.2021 “Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України” на рівні 3,80 Євро/кг за МД №UA209170/2022/51594 від 11.07.2022. Тобто відповідно до ст.59 МКУ, митним органом був застосований метод визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів. Відповідно до МД №UA209170/2022/51594 від 11.07.2022, товар “Порошкоподібна форма вітаміну С та його похідних: VITAMIN C 99%...”, код товару - 2936270000, виробник - Heilongjiang NHU Biotechnology Co., код країни походження - CN, що повністю співпадає з МД №23UA205140032419U4 від 25.04.2023 (за якою позивачу було відмовлено у митному оформленні). Однак цінова вартість товару у митних деклараціях, на які посилається митний орган зазначена більша ніж та яку декларант зазначив у №23UA205140032419U4 (відмовлена).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 01.02.2023 між компанією NHU EUROPE GmbH, Німеччина (продавець) та ТзОВ “Біопрім” (покупець) було укладено контракт №01-02/23, згідно пункту 1.1 розділу 1 якого, продавець продає, а покупець купує на умовах цього контракту Товар згідно Специфікацій.
В пункті 3.1, 3.2, 3.3 розділу 3 “Умови оплати” визначено: 100% протягом 30 днів з дня Інвойсу, якщо інше не передбачено в Специфікації. Валюта платежу – Євро, якщо інше не передбачено в Специфікації. Всі витрати пов`язані з оплатою за цим Контрактом, в тому числі комісії з переказу грошових коштів, несе покупець.
На виконання умов зовнішньоекономічного контракту №01-02/23 від 01.02.2023 з компанією NHU EUROPE GmbH, Німеччина, 25.04.2023 ТзОВ “Біопрім” для здійснення митного оформлення товару №1 - Порошкоподібна форма вітаміну С та його похідних: VITAMIN C 99% Food Grade (Ascorbic Acid)/Вітамін С 99% Харчовий (Аскорбінова кислота), що надійшов на митну територію України за вищевказаним зовнішньоекономічним контрактом, до відділу митного оформлення №1 митного поста “Луцьк” Волинської митниці було подано електронну митну декларацію №23UA205140032419U4 та документи, передбачені нормами чинного МКУ, серед них зовнішньоекономічний контракт №01-02/23 від 01.02.2023, специфікація №7 від 12.04.2023, інвойс №608365 від 21.04.2023, міжнародна товаротранспортна накладна б/н від 17.04.2023, прайс-лист б/н від 19.04.2023, експортна митна декларація країни відправлення від 18.04.2023 №23DE523004419074E4, лист- підтвердження продажу №512471 від 03.04.2023.
За інформацією, що містилася в поданих до митного оформлення документах, та дотримуючись норм ст.ст.51, 58 МКУ декларантом було обрано основний метод визначення митної вартості - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) та визначено митну вартість товару згідно умов зовнішньоекономічного контракту та товаросупровідних документів на суму 49000,00 Євро.
Здійснюючи митний контроль правильності визначення декларантом митної вартості товару, заявленого до митного оформлення, митницею в електронному повідомленні №2532729 з посиланням на розбіжності у поданих документах декларанту по МД №23UA205140032419U4 запропоновано подати наступні документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
26.04.2023 декларантом було подано на даний запит лист №26/04/2023-1 з поясненнями щодо вартості товару, а також документами бухгалтерського та податкового обліку, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни та банківськими платіжними документами, проведеними по міжнародній платіжній системі SWIFT, що підтверджують оплату за оцінюваний товар за попередні поставки, а саме : видаткові накладні №114 від 16.01.2023, №223 від 26.01.2023, №582 від 07.03.2023; рахунки на оплату №25 від 13.01.2023, №53 від 26.01.2023, №147 від 06.03.2023; платіжні доручення в іноземній валюті по міжнародній системі SWIFT №233 від 02.02.2023, №235 від 14.02.2023, №238 від 22.02.2023, №240 від 24.02.2023.
Крім того, листом №09082022 від 09.08.2022 позивач повідомив митний орган про надання усіх необхідних документів в підтвердження митної вартості ввезеного на територію України товару. Подання витребуваних документів є неможливим, оскільки такі відсутні.
Однак, не зважаючи на усі подані документи на підтвердження митної вартості товару 26.04.2023 Волинською митницею було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA205140/2023/000255/1, де в графі 33 зазначено, що митна вартість товару, який ввозиться на митну територію України, не може бути визнана у зв`язку з тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості, не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за методом, обраним декларантом та містять розбіжності, а саме : згідно п.2.1 Контракту №01-02/23 від 01.02.2023 кількість, ціна і вантажовідправник вказуються в специфікації. Відповідно до специфікації №7 від 12.04.2023 вантажовідправником є NHU EUROPE GmbH, проте в гр.22 CMR б/н від 17.04.2023 вантажовідправником вказано Bardoterminal GmbH. В декларації країни відправлення №23DE523004419074E4 від 18.04.2023 відсутнє числове значення вартості товарів, що не підтверджує ціну товарів заявлену в інвойсі. В інвойсі №608509, прайс-листі від 19.04.2023 та в специфікації №7 від 12.04.2023 зазначено умови поставки СРТ Луцьк, проте, в ВМД поданій до митного оформлення - DAP Луцьк. Країна відправлення товару Німеччина, проте країна походження товару Китай, проте декларантом в гр.44 МД вказано контракт п ід кодом 4104 (зовнішньоекономічний договір, стороною якого є виробник товарів).
Згідно вимог наказу ДМСУ №476 від 01.07.2021 “Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України” та згідно ст.ст.53, 54 МКУ декларанту було запропоновано надати в 10-денний термін наступні додаткові документи, а саме : виписку з бухгалтерської документації ТзОВ “Біопрім” (документи бухгалтерського та податкового обліку, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни); банківський платіжний документ проведений по міжнародній платіжній системі SWIFT, що підтверджує оплату за оцінюваний товар за попередню поставку; висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією. Згідно ч.6 ст.53 МКУ, декларант за власним бажанням може подавати додаткові наявні документи для підтвердження заявленої ним митної вартості.
Декларантом на вимогу митниці надано : банківське платіжне доручення №233 від 02.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №235 від 14.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №238 від 22.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №240 від 24.02.2023 за попередню поставку; видаткові накладні №114 від 16.01.2023, №223 від 26.01.2023, №582 від 07.03.2023, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни; рахунки на оплату №25 від 13.01.2023, №53 від 26.01.2023, №147 від 06.03.2023, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни.
Від надання інших документів, що витребовувала митниця, декларант відмовився, про що повідомив митницю листами №26/04/2023-1 від 26.04.2023 та №2617-1 від 26.04.2023.
Митницею відповідно до положень ст.ст.55, 57 МКУ з декларантом проведена консультація шляхом обміну електронними повідомленнями щодо вибору методу визначення митної вартості товару.
У зв`язку з вищевикладеним та керуючись положеннями Угоди про застосування статті VII ГАТТ 1994 року, МКУ, також, вимогами ч.6 ст.54 МКУ, у зв`язку з неподанням декларантом документів згідно з переліком, та відповідно до умов, зазначених у 4.2-4 ст.53 МКУ митниця може відмовити у визнанні заявленої декларантом митної вартості. За умови надання, згідно ст.53 МКУ документів, витребуваних митницею, які містять достовірну, об`єктивну інформацію, яка підлягає обчисленню і підтверджує правильність обрання методу визначення митної вартості, митну вартість може бути визнано. У зв`язку з неможливістю застосування наступних методів визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 26 (ст.60 МКУ) з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу та декларанта. Митну вартість визначено за резервним методом згідно зі статтею 64 Митного кодексу України, відповідно до наказу ДМСУ №476 від 01.07.2021 “Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України”. Митну вартість визначено за резервним методом на підставі цінової інформації ЄАІС Держмитслужби на рівні - 3,80 Євро/кг за МД №UA209170/2022/51594 від 11.07.2022. Декларант має право звернутися до митного органу з проханням випустити товари, що декларуються, у вільний обіг за умови надання гарантій відповідно до розділу X МК України.
У зв`язку з цим позивачу було відмовлено у митному оформленні митної декларації №23UA205140032419U4 від 25.04.2023, про що 26.04.2023 надано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205140/2023/0001435.
Не погодившись з таким рішенням та з метою випуску товарів у вільний обіг позивач здійснив декларування товару у відповідності до ч.7 ст.55 МКУ.
Відповідачем було оформлено митну декларацію №23UA205140032927U7 від 26.04.2022, за якою товар випущено у вільний обіг.
Вважаючи оспорюване рішення митного органу та картку відмови протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено задекларовану за основним методом митну вартість ввезеного на митну територію України товару, натомість відповідачем не виконано обов`язку щодо наведення у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для визначення за другим методом митної вартості у, а також не наведено обґрунтованих доводів невизнання митної вартості, визначеної декларантом та підтверджених документами, наданими митниці, тобто при винесенні рішення, суб`єкт владних повноважень, Волинська митниця діяла не в спосіб визначений законом та не надала суду достатніх доказів правомірності свого рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 49 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (ч.1, 2 ст.51 МКУ).
Відповідно до ч.1 ст.53 МКУ, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Згідно ч.2 ст.53 МКУ, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною третьою статті 53 МКУ передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Згідно ч.3 ст.54 МКУ, за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.54 МКУ, митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові 11.02.2021 по справі № 826/8228/16.
Відповідно до ч.1 ст.55 МКУ, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Таким чином, митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Сумніви є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
У зв`язку з вказаним саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МКУ. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
За змістом розділу ІІІ (“Митна вартість товарів та методи її визначення”) МКУ, в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості.
Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановлені належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановлені достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів.
Відповідно, рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Отже, встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які саме документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 09.07.2020 по справі №804/5445/17, від 31.03.2020 по справі №809/1858/16.
Судом встановлено, що під час митного оформлення товарів митному органу до митної декларації надано: зовнішньоекономічний контракт №01-02/23 від 01.02.2023, специфікація №7 від 12.04.2023, інвойс №608365 від 21.04.2023, міжнародна товаротранспортна накладна б/н від 17.04.2023, прайс-лист б/н від 19.04.2023, експортна митна декларація країни відправлення №23DE523004419074E4 від 18.04.2023, лист-підтвердження продажу №512471 від 03.04.2023.

Крім того, додатково на вимогу митниці декларантом відповідачу 26.04.2023 було подано лист №26/04/2023-1 з поясненнями щодо вартості товару, а також документами бухгалтерського та податкового обліку, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни та банківськими платіжними документами, проведеними по міжнародній платіжній системі SWIFT, що підтверджують оплату за оцінюваний товар за попередні поставки: видаткові накладні №114 від 16.01.2023, №223 від 26.01.2023, №582 від 07.03.2023; рахунки на оплату №25 від 13.01.2023, №53 від 26.01.2023, №147 від 06.03.2023; платіжні доручення в іноземній валюті по міжнародній системі SWIFT №233 від 02.02.2023, №235 від 14.02.2023, №238 від 22.02.2023, №240 від 24.02.2023.
Також декларантом на вимогу митниці надано : банківське платіжне доручення №233 від 02.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №235 від 14.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №238 від 22.02.2023 за попередню поставку; банківське платіжне доручення №240 від 24.02.2023 за попередню поставку; видаткові накладні №114 від 16.01.2023, №223 від 26.01.2023, №582 від 07.03.2023, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни; рахунки на оплату №25 від 13.01.2023, №53 від 26.01.2023, №147 від 06.03.2023, що стосуються руху ідентичних та/або подібних оцінюваному товару всередині країни.
Тобто, позивачем разом з митною декларацією подано повний пакет документів, визначений ч.2 ст.53 МКУ, які підтверджують митну вартість товару.
Згідно ст.57 МКУ, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МКУ за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Разом з тим, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Такі сумніви є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
У зв`язку з вказаним саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постанові від 07.05.2020 по справі №1.380.2019.001625.
Частинами 4-5 статті 58 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Дослідивши документи, які подавались позивачем під час митного оформлення товару, суд першої інстанції вірно зазначив, що такі містять чітку і зрозумілу інформацію про товар та його ціну, які у сукупності підтверджують числові значення митної вартості (її складових) та не дають підстав для сумніву щодо повноти та правильності її визначення декларантом.
Колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача про те, що “фактурна вартість на оцінюваний товар щоразу знижується, проте декларантом не надано документальних пояснень щодо падіння митної вартості на оцінюваний товар” та про відсутність в декларації країни відправлення №23DE523004419074E4 від 18.04.2023 числового значення вартості товарів, що не підтверджує ціну товарів заявлену в інвойсі, оскільки митна декларація країни відправлення не є документом, який підтверджує митну вартість товарів. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що декларант позивача не має жодного відношення до питання оформлення митної декларації країни відправлення, а тому певні недоліки у заповненні її даних не можуть бути підставою для відмови в митному оформленні товару за ціною контракту, якщо така підтверджена сукупністю інших доказів.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що експортна декларація - це документ, який підтверджує проходження вантажу митного оформлення в країні відправлення та заповнюється відправником товару або митним агентством, яке здійснює оформлення (відкриття) експортної декларації. На підставі цього документа відправник вантажу отримує відшкодування податку на додану вартість. Суд зазначає, що будь-яка різниця статистичної вартості товару в експортній декларації не може викликати сумнівів, оскільки якщо така і мала місце, то це обумовлено застосуванням курсу валют в країнах Євросоюзу, а не заниженням ціни позивачем згідно з документами, виданими йому продавцем.
При цьому у митній декларації країни відправлення вказується статистична вартість товарів (із врахуванням витрат на митне оформлення в країні експорту), а не фактурна вартість експортованих товарів, що не може свідчити про розбіжність в цифрових значеннях між митною декларацією країни відправлення і рахунком-фактурою та бути підставою для коригування вартості ввезеного товару.
Не заслуговують на увагу і доводи митного органу про те, що в інвойсі №608509, прайс-листі від 19.04.2023 та в специфікації №7 від 12.04.2023 зазначено умови поставки CPT Луцьк, а в ВМД, поданій до митного оформлення - DAP Луцьк. Країна відправлення товару Німеччина, країна походження товару Китай, проте декларантом в гр.44 МД вказано контракт під кодом 4104 (зовнішньоекономічний договір, стороною якого є виробник товарів), оскільки інвойс №608509 не має відношення до товару №1 - VITAMIN C 99% Food Grade (Ascorbic А)/Вітамін С 99% Харчовий (Аскорбінова кислота), щодо якого прийнято оскаржуване рішення № UA205140/2023/000255/1.
Згідно lncoterms 2020 термін CPT (Carriage Paid To) означає перевезення оплачене до... (з зазначенням пункту призначення). За умов CPT продавець платить за перевезення товару до зазначеного пункту призначення. Термін DAP (Delivered at Place) - поставка в пункті... (назва пункту), означає, що поставка відбулася в момент, коли товар наданий у розпорядження покупця на транспортному засобі, який прибув і готовий до розвантаження в узгодженому місці призначення. Продавець зобов`язаний, зокрема, виконати експортні митні формальності та здійснити доставку товару до узгодженого пункту призначення.
Тобто, в обох випадках поставки продавець за свій рахунок організовував перевезення товару до м. Луцьк, вартість якого включена до ціни товару, яка склала митну вартість.
Більше того, декларантом до митної декларації були надані рахунки-фактури (інвойси), за якими здійснювалась відповідна операція. Так, рахунки-фактури є доказом операцій купівлі-продажу товарів або послуг та належать до групи документів, які є підставою для розрахунку податків за законодавством країни експорту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неврахування тієї обставини, що “країна відправлення товару Німеччина, проте країна походження товару Китай, проте декларантом в гр.44 МД вказано контракт під кодом 4104 (зовнішньоекономічний договір, стороною якого є виробник товарів)” з тих підстав, що відповідно до Класифікатора документів, сертифікатів, дозволів та додаткової інформації, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1011 від 20.09.2012, під кодом 4104 у митній декларації зазначається зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, та подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ним посередницьких (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів. Згідно товаросупровідних документів, у митній декларації №23UA205140032419U4 виробником товару є німецька компанія, і як, стверджує позивач, виробляє свій товар в Китаї, привозить його до Німеччини та продає його, зокрема в Україну, що у свою чергу не впливає на визначення митної вартості
Колегія суддів враховує, що митному органу на підтвердження обставин щодо актуальних цін на товар позивачем наданий прайс-лист від 19.04.2023.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості та, як наслідок, коригування митної вартості за другорядними методами.
Колегія суддів вважає, що висновки відповідача про наявність розбіжностей у поданих до митного оформлення документах не знаходять свого підтвердження. 
На думку колегії суддів, надані до митного оформлення товару документи дозволяли визначити складові митної вартості імпортованого товару та їх числові значення, а сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях, а не на достовірних відомостях.
Колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12.03.2019 по справі №826/2313/16 та 13.06.2019 по справі №820/6315/15, відповідно до якої, вимоги частини третьої та четвертої статті 53 та частини другої статті 58 МКУ зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність однієї лише вказівки митного органу на перелічені ним розбіжності та недоліки у поданих позивачем документах, без роз`яснення, в чому такі розбіжності полягають, який їхній вплив на митну вартість оцінюваного товару і чому без їх усунення заявлена митна вартість не може бути визнана, не може бути достатньою для висновку про неможливість застосування основного методу визначення митної вартості. Між тим, подані позивачем документи для митного оформлення товару дають змогу встановити митну вартість товару, відповідають вимогам чинного законодавства, необхідним для надання їм юридичної сили та доказовості, а тому підтверджують заявлені декларантом відомості про митну вартість товарів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого особою, та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією чи іншими особами у попередніх періодах, не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товару. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем використано виключно інформацію з бази даних митного органу, тобто при винесенні спірних рішень відповідач спирався не на документи, подані декларантом до митного оформлення, а на вже наявну в митного органу цінову інформацію.
Таким чином, враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що під час митного оформлення декларантом надано всі необхідні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар, містили об`єктивні і достовірні дані, що піддавалися обчисленню, та які підтверджували заявлену декларантом митну вартість товару за ціною договору, згідно з вимогами МКУ.
При цьому, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих декларантом документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари
Позивач відповідно до вимог ст.ст.52, 53 МКУ подав усі необхідні документи для митного оформлення придбаного товару за ціною договору, які не містили в собі розбіжностей, зазначених в частині третій статті 53 цього Кодексу, і в митного органу не було підстав для винесення оспорюваного рішення.
У даній справі митний орган не навів переконливих аргументів, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товару та не дають можливість здійснити митне оформлення товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору, не обґрунтував висновки належними та беззаперечними доказами для виникнення правових підстав по застосуванню другорядного методу. Наявність у митного органу обґрунтованих сумнівів щодо правильності визначеної декларантом митної вартості товару у цій справі відповідачем не доведена
Колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб такого суб`єкта, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єктів приватного права (позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 по справі №500/26/22)
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 30.10.2018 по справі №826/25605/15 ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості
Також, колегією суддів не встановлено у документах, які подані декларантом до митного оформлення ознак підробки документів чи відсутності у документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Отже, позивач надав митному органу належні та допустимі докази на підтвердження ціни імпортованого товару і зазначені документи не містили розбіжностей щодо вартості та вказували, що їх дані піддаються обчисленню. У свою чергу відповідач не довів обставини, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом розрахунку митної вартості товару за ціною договору.
Вищевикладені обставини свідчать про не підтвердження під час розгляду справи правомірності оспорюваних рішень.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості даного позову.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виходячи із критеріїв, визначених ч.3, 5 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, складністю справи, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому, правовий аналіз, підготовка відповіді на відзив та заяв на усунення недоліків та долучення доказів включається до витрат пов`язаних з підготовкою позовної заяви, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн, а решту витрат повинен понести позивач.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої вказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.
Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. При цьому, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Разом з тим, ч.6 ст.134 КАС України визначає, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, відповідно до частини сьомої цієї статті, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Представницею позивача ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу було повідомлено про понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
З матеріалів справи видно, що 07.07.2020 було укладено договір про надання правничої допомоги між адвокатом Бондаренко Г.П. та ТзОВ “Біопрім”.
На підтвердження понесених витрат представницею позивача суду були надані наступні документи, а саме : акт наданих послуг від 06.03.2024, з якого вбачається, що адвокатом надані такі послуги по підготовці та поданні до Восьмого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу – 5 000 грн та та клопотання про долучення доказів понесених судових витрат у даній справі – 1500 грн.
Разом з клопотанням про розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу, представницею позивача були подані докази їх понесення у розмірі 6500 грн, що підтверджується рахунком -фактурою №04/03/2024 від 04.03.2024 та платіжною інструкцією №478644821.1 від 05.03.2024.
Колегія суддів враховує, що відповідно до п.2 ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України” (п.80), від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України” (п.34-36), від 23.01.2014 у справі “East/West Alliance Limited проти України”, від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України” (п.95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що такі витрати є дещо завищеними до складності справи та не відповідають критерію реальності адвокатських послуг.
Водночас, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
На виконання зазначеного обов`язку суб`єкт владних повноважень 12.03.2024 подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду на заяву про компенсацію здійснених витрат, в якій наводить норми КАС України, які регламентують розподіл витрат на професійну правничу допомогу за наслідками розгляду справи, та позицію Верховного суду щодо необхідності вирішення судом питання зменшення відповідних витрат.
Таким чином, з урахуванням предмету спору, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи заперечення відповідача щодо суми заявлених судових витрат, реальності наданих адвокатських послуг, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 2000 грн.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Волинської митниці залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року по справі №140/32486/23 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці (код ЄДРПОУ - 43958385) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Біопрім” (код ЄДРПОУ - 40521376) понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук