ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/563/20-ц
провадження № 61-8518св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Ніколова Валентина Петровича на постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року у складі колегії суддів  Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Паламарчука Віталія Віталійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчука В. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.
 
Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи «Prozorro» з продажу активів ПАТ «Енергобанк», за результатами якого переможцем було визнано ОСОБА_2 про що складено протокол UА-ЕА-2019-10-25-000172-а.
 
09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. (далі - «продавець»), та ОСОБА_2 (далі - «покупець») укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , які в подальшому було об`єднано, на підставі чого зареєстрована квартира АДРЕСА_2 . Договір того ж дня за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В.
 
За означеним договором покупцю передаються майнові права, які є відмінними від права власності, та які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому стосовно об`єктів нерухомості, а саме: визнання права власності на нерухоме майно; визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння; оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було набуто право власності на нерухоме майно; звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень на підставі майнових прав, які передбачені законодавством України та укладеними договорами, включаючи, не обмежуючись, органів нотаріату, Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасування рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів, на підставі яких право власності на нерухоме майно було набуто продавцем; інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем (пункт 1.1 договору).
 
Станом на час пред`явлення позову, власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 140,7 кв. м, житловою площею 84,2 кв. м, що складається з п`яти кімнат, є ОСОБА_1 .
 
Позивач вказувала, що цей правочин порушує її права як власника нерухомого майна, оскільки за спірним договором незаконно продані майнові права не власником цього нерухомого майна, а третьою особою, яка всі права на нерухоме майно, в тому числі і майнові, втратила у зв`язку із законними правочинами позивача щодо звернення стягнення на предмети іпотеки (квартири).
 
ОСОБА_3 , будучи власником майнових прав, посилаючись на те, що на підставі оспорюваного правочину він є правонаступником банку за всіма правами щодо нерухомого майна (які банк втратив ще у 2015 році), намагається позбавити позивача її права власності, зокрема в судовому порядку.
 
Вказувала, що майнові права на її нерухоме майно не належали банку на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу і встановлення незаконності такої угоди дозволить позивачу отримати гарантований Конституцією України захист від подальших неправомірних посягань третіх осіб на її право власності.
 
Таким чином, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року, який укладений між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року у складі судді Волкової С. Я. в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач обрала неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки задоволення позову судом не призведе до реального захисту і поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки передані ОСОБА_2 майнові права повернуться до ПАТ «Енергобанк».
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволено.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 19 грудня 2019 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В. та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. за реєстровим № 2494.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 , ПАТ «Енергобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчука В. В. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 1 051,00 грн з кожного.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у ПАТ «Енергобанк» на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні майнові права на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оскільки власником цих квартир була ОСОБА_1 . 
 
Наявність оспорюваного договору для ОСОБА_1 створює правову невизначеність щодо кола осіб, з якими у неї можуть існувати судові спори щодо належного їй на праві власності нерухомого майна. Фактично банк продав ОСОБА_2 право на звернення до суду з вимогами щодо нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , за відсутності законодавчих підстав для такого продажу. Право на звернення до суду не може бути продане.
 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що предметом купівлі-продажу за договором від 09 грудня 2019 року були такі види «права очікування» як майнове право на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), або ж на об`єкт незавершеного будівництва.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду, ПАТ «Енергобанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2022 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ПАТ «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, витребувано її із Печерського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 09 січня 2024 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Ситнік О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2024 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року справу повернуто колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
В касаційній скарзі ПАТ «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 25 серпня 2020 року у справі № 405/986/18, від 27 січня 2021 року у справі № 554/9710/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011 та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не зазначив конкретних доказів негативного впливу та реального порушення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 , не врахував той факт, що такі докази мають бути конкретними, а не абстрактними.
 
Суд апеляційної інстанції не дослідив питання визначення балансу інтересів та пропорційності втручання суду у право власності добросовісного набувача прав - ОСОБА_2 , що також підлягало дослідженню та врахуванню при винесені оскаржуваного судового рішення.
 
Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення своїх прав та інтересів оскаржуваним правочином.
 
Спосіб судового захисту обраний позивачем не є ефективним.
 
В касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку, що майнові права, які ОСОБА_2 набув внаслідок укладання оспорюваного договору від 09 грудня 2019 року за реєстровим № 2494 підлягали державній реєстрації.
 
Майнові права, які є відмінними від права власності на майно ОСОБА_1 на момент укладення відповідного договору купівлі-продажу належали банку. 
 
Обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки за наслідками його застосування об`єм прав позивача не зміниться.
 
Відчужені ОСОБА_2 права не порушують право власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомості.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційні скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що 25 листопада 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір про строковий банківський вклад з щомісячною виплатою відсотків.
 
26 листопада 2014 рокуміж ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко А. В. за реєстровим № 2648. Вказаний договір забезпечував виконання ПАТ «Енергобанк» своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 . За цим договором банк передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_2 .
 
14 травня 2015 року ОСОБА_1 звернула стягнення на вказані об`єкти нерухомості на підставі іпотечного договору та зареєструвала за собою право власності.
 
Тобто, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , та квартири АДРЕСА_2 , які об`єднані та на підставі чого зареєстровано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 140,7 кв. м, житловою площею 84,2 кв. м, що складається з п`яти кімнат (т. 2 а. с. 32-53).
 
13 лютого 2019 року ПАТ «Енергобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних.
 
15 листопада 2019 року відбувся електронний аукціон з використанням електронної торгової системи Prozorro, з продажу майна (активів) ПАТ «Енергобанк», а саме: лоту GL22N013093 - майнові права на житлове приміщення площею 56,83 кв. м (адреса: АДРЕСА_1 ), майнові права на житлове приміщення площею 78,93 кв. м (адреса: АДРЕСА_2 ). За результатами вказаного аукціону переможцем було визнано ОСОБА_2 , про що складено протокол від 09 грудня 2019 року UA-EA-2019-10-25-000172-a.
 
09 грудня 2019 року між ПАТ «Енергобанк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Паламарчук В. В., та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, стосовно квартири  АДРЕСА_1 , які в подальшому було об`єднано та на підставі чого зареєстровано квартиру АДРЕСА_2 . Договір того ж числа за реєстровим № 2494 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л. В. (т. 2 а. с. 21).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із частиною першою статті 317, частиною першою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
 
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
 
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.
 
Згідно із статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
 
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 жовтня 2022 рокуу справі № 914/2804/20 зазначено, що до майнових прав належать: 1) речові права, в тому числі речові права на чуже майно; 2) майнові права інтелектуальної власності; 3) майнові корпоративні права; 4) зобов`язальні права (права вимоги майнового характеру); 5) інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 13 квітня 2021 року в справі № 910/11702/18 зазначив: «під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду з цим позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 16 і статтями 387, 392 ЦК України, хоча з урахуванням зазначеного вище застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у частині 2 статті 656 цього Кодексу, вказані способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) вказав таке:
«Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20))».
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив у ПАТ «Енергобанк» на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні майнові права на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оскільки власником цих квартир була ОСОБА_1 . 
 
Фактично банк, як колишній власник майна, продав ОСОБА_2 право на звернення до суду з вимогами щодо нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
 
На думку колегії суддів, передбачений пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним є належним та ефективним у спорах між власником нерухомого майна та особами, які уклали договір купівлі-продажу майнових прав, які є відмінними від права власності, щодо цього ж нерухомого майна.
 
Законодавство не передбачає, що може бути лише один ефективний та належний спосіб захисту інтересу та/або порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За певних законодавчих умов, якщо визнання правочину недійсним (зокрема, договору купівлі-продажу від 19 грудня 2019 року) не є обов`язковою умовою реалізації можливостей захисту прав іншим способом, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про визнання майнового права відсутнім, то це ще не означає, що визнання правочину недійсним не може бути самостійним не менш ефективним способом захисту, якщо він відповідно до умов законодавства призводить до досягнення мети - захисту права та/або інтересу власника нерухомого майна.
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
 
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (дивитись рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)).
 
Спрямованість норми статті 13 Конвенції зобов`язує національні органи забезпечити особам ефективний засіб юридичного захисту, тобто якраз забороняє безпідставну відмову в захисті права з формальних міркувань, тим паче що сам позивач вважає заявлений спосіб ефективним для нього.
 
Виходячи зі змісту ухвали Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у цій справі, висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 910/2705/20 та від 22 листопада 2022 року у справі № 910/20769/20, не можуть бути застосовані, оскільки постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, на яку посилався суд господарської юрисдикції, не містить висновку про неналежність та неефективність такого способу захисту прав позивача, як визнання правочину недійсним.
 
Оцінюючи питання визначення балансу інтересів та пропорційності втручання суду у право власності покупця за оспорюваним договором, Верховний Суд зазначає, що національне законодавство передбачає дієвий механізм повернення стороною сплаченого за недійсним правочином.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновку суду апеляційної інстанції щодо обов`язкової державної реєстрації майнових прав, набутих внаслідок укладання оспорюваного договору від 09 грудня 2019 року за реєстровим № 2494, Верховний Суд відхиляє, оскільки висновок про наявність підстав для визнання договору недійсним суд зробив не у зв`язку з відсутністю державної реєстрації майнових прав, а у зв`язку із тим, що цей правочин суперечить актам цивільного законодавства (частина перша статті 203 ЦК України). 
 
Посилання в касаційних скаргах на те, що судом апеляційної інстанції не враховано інших висновків, викладених у постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у цихсправах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційних скарг судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постановусуду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Енергобанк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Ніколова Валентина Петровича  залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                             	А. І. Грушицький    	
Судді:  	І. В. Литвиненко    	
 	Є. В. Петров    	
 	В. В. Пророк    	
 	О. М. Ситнік