Справа № 169/358/24 	Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/554/24  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 травня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Киці С. І., Осіпука В. В.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника заявника – адвоката Овсієнко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Турійського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Шевченко М. О. звернулася в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка обґрунтована тим, що вона з 03 червня 2013 року була призначена опікуном свого внука ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 16 грудня 2020 року її внук ОСОБА_2 був прийнятий на військову службу за контрактом, а 10 вересня 2022 року він зник безвісти під час наступу в районі населеного пункту Перемога Харківської області, виконуючи бойове завдання щодо захисту незалежності України, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року. 
ОСОБА_1 також зазначила, що вона 22 червня 2023 року звернулася із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) її внука ОСОБА_3 , на що ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що вона не має права на одержання зазначеної грошової допомоги, оскільки відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не належить до кола осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги, і крім того нею не надано документів, які б підтверджували її перебування на утриманні загиблого.
Посилаючись на зазначені обставини, заявниця просила суд встановити факт перебування її на утриманні свого онука ОСОБА_2 .
Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі.
Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шевченко М. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
У судовому засіданні представник заявника – адвокат Овсієнко О. В. апеляційну скаргу підтримала, просила ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Інші учасники справи у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення представника заявника – адвоката Овсієнко О. В. та вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції вважав, що метою звернення до суду з такою заявою є підтвердження певного соціального-правового статусу для отримання від держави допомоги та інших пільг, що свідчить про те, що така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки, на думку суду, існує спір у сфері публічно-правових відносин, який не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 червня 2013 року була призначена опікуном свого внука ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 33, 34).
Також судом встановлено, що 16 грудня 2020 року ОСОБА_2 був прийнятий на військову службу за контрактом, а 10 вересня 2022 року він зник безвісти під час наступу в районі населеного пункту Перемога Харківської області, виконуючи бойове завдання щодо захисту незалежності України, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03 лютого 2023 року (а. с. 42). 
22 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) її внука ОСОБА_3 , на що ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив її, що вона не має права на одержання зазначеної грошової допомоги, оскільки відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не належить до кола осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги та нею не надано документів, які б підтверджували її перебування на утриманні загиблого (а. с. 50, 51, 54, 55).
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно статей 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. Водночас необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом у порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому – суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Приватно - правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України).
Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Як передбачено частиною 2 статті 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду визнала неефективним підхід до визначення юрисдикції спорів про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.
У цій постанові підкреслено, що до юрисдикції цивільних судів справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 зазначала, що метою встановлення юридичного факту про її перебування на утриманні внука ОСОБА_3 , який загинув під час участі у бойових діях, є отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні внука ОСОБА_3 не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із-за порушенням судом норм процесуального права ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Турійського районного суду Волинської області від 05 квітня 2024 року у цій справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді