ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5409/24 Справа № 205/3085/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Драгомерецької А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іванчука В.Я. на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в забезпечення виконання якого подав заяву про накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить відповідачу, а також заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, та на реєстрацію виникнення, переходу чи припинення речових прав на вищевказане нерухоме майно, до набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування заяви посилався на те, що 09 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримав у позику від позивача грошові кошти у розмірі 155 638 дол. США, що оформлено розпискою. Згідно умов розписки строк повернення позики до 09.09.2021 року – 50 000 дол. США, до 09.10.2021 року – 50 000 дол. США., до 09.11.2021 року – 55 638 дол. США. 
Відповідач ухиляється від розрахунку із позивачем та повернув кошти лише частково. Тому на момент звернення із позовом за розпискою від 09.08.2021 року існує непогашена заборгованість у розмірі 119 200 дол. США, яку позивач просив стягнути разом із 3% річних у розмірі 8 344 дол. США та 3,5 % на місяць на залишок суми боргу – 116 816 дол. США 
Враховуючи наведене зазначав, що сума заборгованості є досить значною та існує ризик того, що до винесення рішення суду боржник може здійснити дії щодо відчуження належного йому майна, що унеможливить виконання рішення суду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11.04.2024 року задоволено частково заяву  ОСОБА_2 про забезпечення позову. Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а також на реєстрацію виникнення, переходу чи припинення речових прав на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Застосовано вказаний захід забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду.
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначає, що суд не пересвідчився у наявності між сторонами спору та наявності загрози невиконання чи утруднення виконання рішення, підтвердженої належними та допустимими доказами. 
Звертає увагу, що до заяви про забезпечення позову не було додано самого договору позики, а лише інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири, у зв`язку з чим суд не міг переконатись щодо наявності спору між сторонами. 
Також наголошує, що провадження у справі не відкрито, бо позовна заява залишена без руху через неточність даних відповідача, а саме його прізвища.
Вважає застосований засіб забезпечення позову неспівмірним та таким, що не пов`язаний предметом позову, оскільки він порушує право відповідача та членів його родини на проживання у квартирі щодо якої було вжито заходи до забезпечення позову. Зокрема йому було відмовлено державним реєстратором у реєстрації місця проживання дітей.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін як законну та обгрунтовану. 
Зазначає,що судом першої інстанції провадження у справі про стягнення грошових коштів за договором позики відкрито після усунення ними недоліків, зазначених в ухвалі без руху. 
Вважає, що саме заперечення відповідачем в апеляційній скарзі укладення ним із позивачем договору позики свідчить про його намагання ухилитись від виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Зазначає, що середня вартість квартири у сусідніх будинках із будинком в якому розташована квартира відповідача складає меншу суму, а ніж заявлена позивачем сума заборгованості, а тому вважає співмірним спосіб забезпечення позову.
Відмова у внесенні даних про реєстрацію місця проживання дітей у зв`язку із забезпеченням позову, не обмежує відповідача або членів його сім`ї у користуванні квартирою, реєстрація неповнолітніх осіб як раз би й не дала змоги реалізувати дане майно виконавчою службою після набрання рішенням законної сили.
В судове засідання,проведене в режимі відеоконференції, з`явився представник  ОСОБА_1  – адвокат Іванчук В.Я..ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток на електронні адреси та в електронних кабінетах сторін та їх представників (а.с.48) Крім того матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень сторонам у вигляді повісток (а.с.63).
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що його доводи та долучені докази дають підстави вважати про наявність між сторонами спору та наявність загрози у майбутньому не виконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову. Також зазначав, що забезпечення позову у виді накладення арешту є занадто суворим і у разі його вжиття будуть порушуватися права теперішнього власника нерухомого майна, заборони відчуження спірного нерухомого майна буде цілком достатньо для запобігання наступного відчуження спірного майна та є співмірним заходом забезпечення з огляду на зміст заявлених вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.
Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.10 ст. 150 ЦПК України)
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17
Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні 
питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона або щодо якого інша особа просить не вчиняти певні дії.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції предметом позову у даній справі є стягнення боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, представник позивача зазначав, що згідно відомостей державних реєстрів відповідачу на праві власності належить нерухоме майно, на яке, враховуючи розмір позовних вимог, необхідно накласти арешт для забезпечення реальної можливості виконання рішення в майбутньому.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.
Судом першої інстанції під час розгляду заяви представника ОСОБА_2 були дотримані зазначені вимоги.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо повернення відповідачем боргу у розмірі 244 360 доларів США. 
Посилання представника відповідача на те, що до заяви про забезпечення позову не додано документа, який би свідчив про виникнення спірних правовідносин між сторонами спростовується матеріалами справи, зокрема доданою до позовної заяви копією розписки, які були подані позивачем одночасно із заявою про забезпечення позову. Не відкриття провадження у справі на момент вирішення питання про забезпечення позову не впливає на вирішення питання про забезпечення позову, оскільки таке забезпечення допускається на будь-якій стадії розгляду справи, навіть до подачі позовної заяви. Слід звернути увагу, що описка в прізвище відповідача, на яку є посилання в апеляційній скарзі, ухвалою від 11 квітня 2024 року була виправлена судом першої інстанції.
Також суд першої інстанції встановив, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру про право власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 березня 2024 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, розмір позовних вимог, а також те, що квартира, на яку накладено арешт не є безпосереднім предметом спору, суд першої інстанції правомірно забезпечив позов шляхом заборони вчинення відповідних дій по відчуженню нерухомого майна, що є більш відповідним а ніж арешт, який може невиправдано обмежити права відповідача щодо користування ним.
Зазначений спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами щодо необхідності
застосування заходів забезпечення, які випливають з фактичних обставин справи та свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень статей 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову. 
Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах частково задоволено заяву про забезпечення позову та враховуючи характер спірних правовідносин, підстави та предмет позову заборонено тільки вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а також на реєстрацію виникнення, переходу чи припинення речових прав на нерухоме майно відповідача.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що забезпечення позову є лише тимчасовим обмеженням і його застосування з огляду на застосований вид не буде перешкоджати відповідачу та його сім`ї володіти та користуватись зазначеною квартирою, обмеження полягає тільки в праві власника нею розпоряджатись.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іванчука В. Я. залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: