ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2024 року           справа №200/6106/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 05 лютого 2024 року) у справі № 200/6106/23 (суддя в І інстанції Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування пунктів 5, 7, 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними та скасування пунктів 5, 7, 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він проходить військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_3 у військовому званні «підполковник». Втім, у вересні 2023 року за місцем проходження служби позивачу доведено наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.09.2023 № 375 «Про результати службового розслідування», яким, серед інших, позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за порушення вимог статті 16, абзацу 2 статті 58, абзацу 23 статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, частини 1 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (пункт 5 наказу): з метою відшкодування завданих державі збитків вирішено стягнути з нього 21 310 гривень 53 копійки (пункт 7 наказу) та позбавлено ОСОБА_1 премії у повному обсязі за вересень місяць 2023 року (пункт 8 наказу).
Позивач не погодився із вказаним наказом з наступних підстав. Так, в рамках службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 з 14 квітня 2022 року після набуття чинності з 14.04.2022 постановою № 440, прийнятою 12.04.2022 Кабінетом Міністрів України «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» (далі – Постанова № 440), продовжила виконувати завдання за посадою/роботу дистанційно за межами України. Позивач наголосив, що він не знав про перебування ОСОБА_2 за кордоном. Крім того, норми Кодексу законів про працю України не передбачають, що виконувати роботу дистанційно можна лише на території України.
Крім того, ОСОБА_1 зауважив, що в цілому, норми Постанови № 440 не містять приписів про заборону нарахування та виплати заробітної плати державним службовцям за виконання дистанційної роботи за кордоном та не встановлюють для таких державних службовців матеріальну (стягнення нарахованої/виплаченої за таку роботу зарплатні) чи то інший вид відповідальності, окрім дисциплінарної. 
Позивач також наголосив, що розрахунок суми матеріальної шкоди проведено протиправно, адже до складу збитків було включено податки та збори, які були перераховані до бюджету. Поряд з цим, ані матеріали службового розслідування, ані відповідь на адвокатський запит не містять детального розрахунку збитків.
ОСОБА_1 зауважив, що у висновках службового розслідування не приведено жодного факту, не наведено опис будь-яких його дій чи бездіяльності, що кваліфіковані, як порушення викладених норм Статуту та Дисциплінарного статуту. 
З огляду на вищевикладене, позивач просив суд:
визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» про притягнення до матеріальної відповідальності колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 ; 
визнати протиправним та скасувати пункт 7 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» в частині занесення до Книги грошових стягнень та нарахувань та стягнення з колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 21 310 гривень 53 копійки; 
визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» в частині позбавлення премії у повному обсязі за вересень місяць 2023 року начальника відділення обліку мобілізаційної роботи – заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковника ОСОБА_1 ;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 нарахувати та виплатити начальнику відділення обліку мобілізаційної роботи – заступнику начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковнику ОСОБА_1 премію у повному обсязі за вересень місяць 2023 року, якої позивач позбавлений на підставі пункту 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що пункти 5, 7, 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 є протиправними.
Звертає увагу, що з боку позивача будь-яких заяв, рапортів з приводу ознайомлення з матеріалами службового розслідування не надходило, таким чином позивача не було позбавлено право на ознайомлення з матеріалами службового розслідування. На переконання відповідача, позивач знав про проведення службового розслідування, предмет службового розслідування, особисто надавав пояснення та особисто підписав розділ про роз`яснення прав та обов`язків. По-друге, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не проводив відповідної роботи щодо точних відомостей про особовий склад, чим порушив вимоги статті 16, абзацу 2 статті 58, абзацу 23 статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, частини 1 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Вказані вище неправомірні дії позивача сприяли вчиненню правопорушення та завдання матеріальних збитків державі. Матеріалами службового розслідування дані факти підтвердились.
Апелянт зазначає, що відповідно листа СУ ГУ НП в Донецькій області від 18.07.2023 №052/2/20-2023 даний факт було внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42023052110000052 від 05.07.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у період з 08 січня 2022 року по 10 липня 2022 року проходив військову службу на посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_9 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_10 ).
До ІНФОРМАЦІЯ_1 від Слідчого управління ГУНП в Донецькій області надійшла вимога в порядку ст. ст. 40, 93 КПК України від 18 липня 2023 року № 052/2/20-2023крам «Про проведення службового розслідування стосовно службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 », в якій містилася інформація щодо перебування за кордоном державного службовця, зокрема ОСОБА_2 у період з 26.03.2022 по 16.03.2023, а в цей період їй здійснювалося нарахування заробітної плати відповідно до посад.
У зв`язку з надходженням вказаного листа, ІНФОРМАЦІЯ_7 прийнято наказ від 22 липня 2023 року № 132 «Про призначення службового розслідування» стосовно можливого факту необґрунтованої виплати заробітної плати державним службовцям ІНФОРМАЦІЯ_5 . Наказом від 17 серпня 2023 року № 344 строки проведення службового розслідування подовжено до 18 вересня 2023 року.
В ході службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.07.2021 року № 1 була призначена на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 і з того часу по теперішній час виконує обов`язки за посадою. 
Відповідно до табелю обліку робочого часу ІНФОРМАЦІЯ_5 з березня 2022 року по березень 2023 року працівник ЗСУ ОСОБА_2 виконувала обов`язки згідно зі штатним розкладом. Відповідно до витягів з наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 «Про преміювання особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 » за період березня 2022 року по березень 2023 року їй нараховувалися заробітна плата та премії, заробітна плата виплачувалася у повному обсязі, про що свідчить картка особового рахунку на працівника ОСОБА_2 за відповідний період. 
В період з 08 січня 2022 року по 10 липня 2022 року включно заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальником мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 був підполковник ОСОБА_1 . Відповідно до його пояснень, про виїзд ОСОБА_2 за кордон йому нічого не було відомо, дозвіл на такий виїзд він особисто не надавав. Факт своєї відсутності у м. Краматорську і на території України вона, зі слів підполковника ОСОБА_1 , приховувала. Постановку завдань та контроль за їх виконанням здійснював у телефонному режимі та електронною поштою. 
Крім того, в ході службового розслідування було встановлено, що від посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_10 не було надано підтверджень (усних чи письмових) щодо доведення до службовців вимог постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 12.04.2022 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період дії воєнного стану», яка відміняла дію наказу Національного агентства державної служби від 17.03.2022 № 20-22 «Про внесення зміни до Типових правил внутрішнього службового розпорядку» і регламентувала перебування державних службовців за кордоном під час виконання службових обов`язків дистанційно. 
Враховуючи вищевикладене, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог статті 16, абзацу 2 статті 58, абзацу 23 статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, частини 1 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Про вказане свідчить акт службового розслідування.
У зв`язку з встановленими в ході службового розслідування фактами, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.09.2023 № 375 «Про результати службового розслідування», яким, зокрема, ОСОБА_1 , колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 : притягнуто до матеріальної відповідальності за порушення вимог статті 16, абзацу 2 статті 58, абзацу 23 статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, частини 1 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (пункт 5 наказу): з метою відшкодування завданих державі збитків вирішено стягнути з нього 21 310 гривень 53 копійки (пункт 7 наказу) та позбавити його, ОСОБА_1 , начальника відділення обліку мобілізаційної роботи – заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 премії у повному обсязі за вересень місяць 2023 року (пункт 8 наказу). 
Вважаючи протиправними п. п. 5, 7 та 8 наказу від 18.09.2023 № 375, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до ст. 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Частиною 2 ст. 58 Статуту визначено, що командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів. Крім того, командир під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю.
Порушення вищевказаних пунктів Статуту і були встановлені в ході службового розслідування відносно позивача та які зумовили стягнення з останнього матеріальної шкоди та позбавлення премії за вересень 2023 року.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Пункт 2 частини першої статті 133 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) встановлює обмежену матеріальну відповідальність окремого кола працівників: керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простою.
На підставі пункту 2 частини першої статті 133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми заробітної плати.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Пунктами 4, 5 статті 1 цього Закону визначено, що:
матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;
пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
За змістом приписів статті 3 цього Закону, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Отже, у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Варто вказати, що обов`язковою умовою притягнення до відповідальності є протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків. Водночас, слід зазначити, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що до посадових обов`язків ОСОБА_1 належало контроль за місцем перебування його співробітників та перевірка достовірності наданої ними інформації.
Крім того, у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної служби, відшкодувати шкоду  обов`язковою умовою є наявність її вини. Так вина - це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, що виражається у формі умислу або необережності. Втім, в ході службового розслідування не встановлено, що ОСОБА_1 усвідомлював протиправність своїх дій або міг передбачити наслідки. 
Аналізуючи встановлені обставини та виявлені відповідачем порушення, суд дійшов висновку, що останні мають загальні формулювання. Відповідачем не зазначено, які конкретні дії (або бездіяльність) були вчинені позивачем та що зумовило заподіяння матеріальної шкоди.

Щодо суті порушення слід зазначити, що дійсно в рамках службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 працювала дистанційно, перебуваючи за межами країни. Однак, в ході розслідування не було встановлено, що ОСОБА_1 був достеменно обізнаний щодо місця перебування підлеглої. Крім того, представником ІНФОРМАЦІЯ_1 не було надано доказів, які б свідчили про порушення норм законодавства саме позивачем (що зарплатні відомості, табелі обліку робочого часу підписані позивачем).
Поряд з цим, слід також зазначити, що приписи постанови № 440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» не встановлюють для державних службовців матеріальну (стягнення нарахованої/виплаченої за таку роботу зарплатні) чи то інший вид відповідальності, окрім дисциплінарної. Відповідачем не було надано доказів притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.
Стосовно визначення розміру матеріальної шкоди, суд зазначає, що ст. 7 Закону «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження того факту, що загальна сума збитків, яка була завдана державі діями чи бездіяльністю позивача, становить 21 310,53 копійки. Ані матеріали службового розслідування, ані до суду не було надано розрахунку такої шкоди.
З огляду на необґрунтованість виявленого порушення відносно позивача, а також розрахунку завданої шкоди, окружний суд дійшов  правильного висновку, що пункти 5 та 7 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» про притягнення до матеріальної відповідальності колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 та занесення до Книги грошових стягнень та нарахувань, а також стягнення з колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 21310 гривень 53 копійки є протиправними та підлягають скасуванню.

Стосовно позбавлення позивача премії за вересень 2023 року.
Так, відповідно до спірного наказу позивач був позбавлений преміювання на підставі п. 9 ст. 6 розд. 16 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2028 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», а саме військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадку, зокрема, притягнення військовослужбовця наказом відповідного керівника до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, під час виконання ними службових обов`язків, яка призвела до матеріальних збитків на загальну суму, що перевищує п`ятнадцять прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб на день видання наказу про притягнення особи до матеріальної відповідальності, - за місяць, у якому видано наказ про притягнення до матеріальної відповідальності.
Як вже було вказано вище, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до матеріальної відповідальності колишнього заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 – начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а тому були відсутні правові підстави для застосування до позивача п. 9 ст. 6 розд. 16 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2028 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» в частині позбавлення його премії.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування пункту 8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 375 від 18.09.2023 «Про результати службового розслідування» в частині позбавлення його премії у повному обсязі за вересень місяць 2023 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Крім того, підлягає задоволенню й вимога про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію у повному обсязі за вересень місяць 2023 року.
Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.  
Відповідачем не доведено належними доказами правомірність та обґрунтованість свого рішення - наказів, які оскаржуються, в розумінні зазначеної норми Закону.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року у справі № 200/6106/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 травня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                               Т. Г. Гаврищук