ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 травня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/31546/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 року (головуючий суддя Рябчук О.С.)
          в адміністративній справі № 160/31546/23 за позовом   ОСОБА_1  до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
          
          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 01.12.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:     
          - визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати мені грошової компенсації за всі дні не отриманої щорічної основної та додаткової відпустки виходячи з місячного грошового забезпечення за останньою займаною мною посадою, із врахуванням при визначенні розміру грошового забезпечення окладів, розрахованих шляхом множення на прожитковий мінімум, встановлений на 01 січня 2023 року;
          - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію за всі дні не отриманої щорічної основної та додаткової відпустки виходячи з місячного грошового забезпечення за останньою займаною мною посадою із врахуванням при визначенні розміру грошового забезпечення окладів, розрахованих шляхом множення на прожитковий мінімум, встановлений на 01 січня 2023 року. 
          В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_2 та перебував на грошовому забезпеченні відповідача. Проте, всупереч нормам чинного законодавства відповідачем не було проведено перерахунку його грошової компенсації за всі дні не отриманої щорічної основної та додаткової відпустки виходячи із розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2023 р., що порушує його соціальні права.  Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку протиправною та такою, що порушує його право на належне грошове забезпечення.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 року позов задоволено частково.
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 40 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня календарного року  Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
          Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 40 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня календарного року  Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, з урахуванням виплачених сум.
          В решті позовних вимог – відмовлено.
          Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що починаючи з 01.01.2020 розрахункова величина, що застосовується для визначення посадових окладів осіб, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, до яких відноситься й  Закон № 2262-ХІІ, є незмінною. Відтак, відповідача належить зобов`язати здійснити перерахунок та доплату позивачу ОСОБА_1 вказаних грошових виплат з урахуванням вже виплачених сум.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову в частині задоволених вимог відмовити повністю.
          Вказує, що згідно з Постановою КМУ №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018. На підставі зазначеного, згідно з Постановою КМУ № 704 (в редакції Постанови №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу є стала величина – розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2018. З огляду на викладене, військова частина НОМЕР_2 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
          В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.          
          Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 23.01.2016 року.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.05.2023 №113 капітана юстиції ОСОБА_1 , офіцера юридичного відділу військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Командувача об`єднаних сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.04.2023 року №37 у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що 11.05.2023 року справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Центрально – ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .
Цим же наказом призначено до виплати грошову компенсацію за 40 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 та 2023 роки.
Виплата грошової компенсації за невикористані щорічну та додаткову оплачувану відпустки також підтверджується наявним в матеріалах справи грошовим атестатом ВЧ НОМЕР_1 від 12.05.2023р. № 313/9/2840.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахуванні та не виплаті грошової компенсації у неналежному розмірі.
          Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, норми Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704  .
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до  статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII  соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
За приписами частини 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  №2011-ХІІ  держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами 2, 3  статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Частиною 4  статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  №2011-ХІІ  передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704  (Постанова №704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови №704 в редакції, чинній на момент прийняття  постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
Додатки 1 та 14 до Постанови №704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.
Згідно із приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
В подальшому,  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб"  (Постанова №103) до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 було викладено у новій редакції, а саме: 
"Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".
Проте, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови №704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж  постанови.
Згідно з Постановою №704, в редакції Постанови №103, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений  законом  на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови №704.
Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін.
При цьому порядок дій, який повинні вчинити, зокрема, відповідач, у зв`язку із втратою чинності положеннями пункту 6 Постанови №103 та змін до пункту 4 Постанови №704, не змінився.
Наведена позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 17.12.2019 за результатами розгляду зразкової адміністративної справи №160/8324/19.
Отже, з 30.01.2020 - з наступного дня з дати набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року (але не менше 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
Разом з цим, слід зазначити, що з 30.01.2020 знов почало діяти правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 
1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року; 
2) 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого  законом  на 1 січня календарного року.
Проте, згідно з п.3  розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 06.12.2016р. №1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим  Законом  не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. 
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019р. по справі №240/4946/18, постанові Верховного Суду від 18.02.2021р. у справі №200/3775/20-а, постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а.          Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошової компенсації за 40 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 13 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня календарного року  Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, є неправомірною.
Слід звернути увагу, що  Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  від 14.11.2019 №294-IX у статті 7 визначає розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, при чому будь-яких застережень щодо застосування такої розрахункової величини такий закон не містить.
В свою чергу,  Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  №1082-IX від 15.12.2020 у статті 7 містить застереження щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, який з 1 січня визначений у розмірі 2102 гривні.
Аналогічні застереження містяться у  ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»  та у  ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», якими визначено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, становить 2102 гривні.
Отже, починаючи з 01.01.2020 розрахункова величина, що застосовується для визначення посадових окладів осіб, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, до яких відноситься й  Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ, є незмінною.
Відтак, відповідача належить зобов`язати здійснити перерахунок та доплату позивачу ОСОБА_1 вказаних грошових виплат з урахуванням вже виплачених сум.
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись ст.  241-245,  250,  311,  316,  321,  322    КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
 Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили 29.05.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
          В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова