КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 травня 2024 року місто Київ
Справа № 753/8824/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8730/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючої судді       Желепи О.В.,
Суддів:                         Мазурик О. Ф., Немировської О. В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року (ухвалене у складі судді Осіпенко Л. М., повне рішення складено 26 січня 2024 року)
та апеляційну скаргу Андрусенка Кирила Ігоровича в інтересах ОСОБА_3 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року (ухвалене у складі судді Осіпенко Л. М.)
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів
 
ВСТАНОВИВ
 
У травні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Андрусенко К.І., звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аванс у розмірі 30 000 доларів США.
Позов обґрунтовано тим, що 24 грудня 2021 року позивач з відповідачем уклали попередній договір, відповідно до п. 1 якого сторони домовились укласти в майбутньому договір відступлення права вимоги майнових прав на квартиру - житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , яке стане об`єктом нерухомості після завершення будівництва житлово-офісного та культурно-оздоровчого комплексу з об`єктами інфраструктури по АДРЕСА_2 . В момент укладення попереднього договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно станом на день платежу  818 100 грн. 
Станом на день пред`явлення даного позову основний договір не було укладено, у зв`язку з чим позивач вважає, що сплачена ним сума є авансом, тому підлягає поверненню відповідно до п. 6 попереднього договору.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму авансу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 11 189 грн 99 к. (одинадцять тисяч сто вісімдесят дев`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок).
 
15 січня 2024 року Андрусенко К. І. в інтересах ОСОБА_3 подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд вирішити питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 750 грн 00 к.
В обґрунтування заяви вказує, що позов ОСОБА_3 задоволено повністю, позивачем з дотриманням вимог процесуального законодавства зроблено відповідну заяву про те, що ним будуть подані відповідні докази понесених витрат на правничу допомогу, строк на подання таких доказів позивачем дотримано і відповідні докази надано.
 
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року заяву представника  ОСОБА_3 - адвоката Андрусенка К. І. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат - задоволено частково.
Ухваленододаткове рішення у цивільній справі №753/8824/23 за позовом  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Андрусенко К. І.  до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Карпович А. Р. про стягнення грошових коштів.
Стягнутоз ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн 00 к.
 
Не погоджуючись з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року, ОСОБА_1 20 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків та безпідставно задовольнив позов.
Вказує, що з аналізу Попереднього договору вбачається, що сторони не встановили граничного строку для укладення основного договору, Попередній договір є безстроковим, адже містить лише дві умови для його припинення, це укладення основного договору або взаємна згода сторін про відмову від укладення основного договору. Доказів згоди відповідача на припинення Попереднього договору позивачем не надано. Таким чином на сьогодні попередній договір є таким, що діє, а значить створює для сторін права та обов`язки укласти основний договір.
Зазначає, що умовами Попереднього договору також не визначено строків для сторони-1 (відповідача) повернути ОСОБА_3 грошові кошти. Попередній договір передбачає лише дві умови для повернення коштів це відмова або ухилення сторони-1 від укладання основного договору та наявність вини сторони-1. Позивачем не надано доказів та не доведено, що саме відповідач відмовляється або ухиляється від укладення основного договору або основний договір не укладений з вини відповідача.
Посилається на те, що суд мав встановити з чиєї вини не укладено Основний договір, оскільки позивач обґрунтовує свої позовні вимоги пунктом 6 Попереднього договору, яким визначено наслідки не укладення договору з вини сторони-1 (відповідача).
Вказує, що сторони погодили між собою, що будь-які дії, які пов`язані з Попереднім договором сторони мають реалізовувати шляхом письмових повідомлень. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач відмовляється від укладення основного договору, або що відповідач ухиляється від укладання основного договору, або що позивач бажає повернути кошти передані за Попереднім договором.
Крім того зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку позивачу спочатку слід розірвати Попередній договір.
В апеляційній скарзі відповідач також заперечує щодо валюти виконання зобов`язання. Вказує, що умови Попереднього договору не містять жодних умов про те, що у випадку повернення стороною-1 грошових коштів на користь сторони-2 має застосовуватись інший курс НБУ, ніж передбачений договором. 
Також скаржник заперечує отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в іноземній валюті, а саме 30 000 доларів США, вказані обставини не були з`ясовані та досліджені судом першої інстанції. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та надано позивачу 5-ти денний строк з моменту отримання даної ухвали для надання відзиву.
 
13 березня 2024 року від Андрусенка К. І. в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року без змін.
Відзив обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Зазначає, що сторони погодили між собою, що Основний договір мав бути укладений не  пізніше 05 березня 2022 року, однак Основний договір укладено не було, пропозицій від відповідача про укладення основного договору позивачу не надходило.
Звертає увагу суду, що право власності на квартиру, яка є предметом попереднього договору, 22 травня  2023 року зареєстровано за третьою особою - ОСОБА_5 . Твердження відповідача, що він готовий укласти Основний договір є безпідставними, оскільки квартира йому не належить. Такі дії відповідача є недобросовісними, оскільки реєстрація права власності на квартиру за третьою особою суперечить умовам договору та позбавляє позивача права на укладення Основного договору. За таких обставин попередній договір вважається розірваним в силу положень закону.
Також вказує, що Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц вказував, що оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Із зазначеного вбачається, що не залежно від того з вини Позивача або Відповідача не відбулося укладення основного договору, аванс підлягає поверненню Позивачу у будь-якому випадку у зв`язку з тим, що зобов`язання за Попереднім договором вважаються припиненими.
Щодо валюти зобов`язання, то укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Посилання відповідача на те, що він не отримував грошові кошти в доларах США, спростовуються п. 5 Попереднього договору.
 
Не погоджуючись з додатковим рішенням, Андрусенко К. І. в інтересах ОСОБА_3 26 березня 2024 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23 750 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 23 750 грн, в іншій частині додаткове рішення залишити без змін.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції з власної ініціативи, за відсутності клопотання іншої сторони, здійснено зменшення витрат на правничу допомогу. Такі дії суперечать вимогам закону та практиці Верховного Суду.
Зазначає, що суд безпідставно здійснив розрахунок вартості сторінки документу, без урахування того, що Договором визначено час, який витрачається адвокатом на правничу допомогу. 
Вказує, що 11.07.2023 року та 03.08.2023 року представник позивача прибув до суду та подав клопотання про розгляд справи без його участі, лише через прохання суду, оскільки інші учасники справи у судове засідання не з`явились, тому з метою не затягувати розгляд справи представником було вчинено такі дії. Суд не врахував, що адвокатом було витрачено час на поїздки в ці судові засідання. Крім того, згідно сталої судової практики Верховного Суду, витрати адвоката на дорогу для участі в судовому засіданні та очікування судового засідання входять до складових правничої допомоги.
Також зазначає, що суд безпідставно вказував, що допомога позивачу надається і в інших справах, оскільки договором чітко визначено, що правнича допомога надається позивачу для повернення коштів за попереднім договором, що є предметом розгляду в даній справі.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою Андрусенка К. І. в інтересах ОСОБА_3 та надано відповідачу 5-ти денний строк з моменту отримання даної ухвали для надання відзиву.
 
Відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення від відповідача на адресу апеляційного суду не надходило.
 
22 квітня 2024 року від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій відповідач вказує, що доводи позивача є безпідставними, наразі відсутні правові підстави для повернення коштів. 
Також вказує, що згідно матеріалів справи позивач першим відмовився від укладення основного договору. Так договір про надання правничої допомоги між позивачем та його представником, в якому вказано, що договір укладається для надання правничої допомоги в справі про повернення коштів за попереднім договором, було укладено 12 травня 2023 року. Таким чином подальші дії ОСОБА_1 щодо квартири, яка є предметом попереднього договору, вже не мають жодного значення для позивача. Відмова від укладення основного договору не повинна стримувати чи обмежувати реалізацію прав відповідача на майно. Реєстрація права власності на майно відбулась 22 травня 2023 року, тобто вже після відмови ОСОБА_3 від укладення основного договору.
Посилання позивача на судову практику є безпідставним, оскільки постанови, на які посилається позивач є нерелевантними для даних правовідносин.
 
Представник ОСОБА_1 адвокат Карпович А. Р. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову. Щодо апеляційної скарги позивача на додаткове рішення заперечував, просив залишити додаткове рішення без змін.
 
У судовому засіданні представник позивача адвокат Бітковський В. М. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги відповідача, просив залишити рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року без змін. Також підтримав подану апеляційну скаргу на додаткове рішення, просив скасувати додаткове рішення в частині незадоволених вимог та ухвалити в тій частині нове рішення, яким стягнути всі понесені витрати на правничу допомогу.
 
 За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Щодо апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року
 
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини:
 24.12.2021 сторони уклали попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А., вілповідно до п. 1 якого сторони домовились укласти в майбутньому договір відступлення права вимоги майнових прав на квартиру - житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , яке стане об`єктом нерухомості після завершення будівництва житлово-офісного та культурно-оздоровчого комплексу з об`єктами інфраструктури по АДРЕСА_2 за ціну у гривнях, що за курсом Національного банку України на день підписання основного договору буде еквівалентна 151300 доларів США, а станом на день підписання попереднього договору еквівалентно 4125951 (а.с. 7).
Відповідно до п. 2 попереднього договору, сторони зобов`язуються, зокрема, укласти та підписати договір не пізніше 05.03.2022, а також прибути за адресою: АДРЕСА_2 для укладення договору до 05.03.2022 або в інший день та/або за іншою адресою, погодженою сторонами (а.с. 8).
Згідно з п. 5 попереднього договору, в момент його підписання позивач передав відповідачу аванс у розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 818100 гривень за курсом Національного банку України станом на день укладення попереднього договору (а.с. 8-9).
Сторони домовились укласти основний договір до 05.03.2022 і в момент підписання попереднього договору позивач передав відповідачу аванс у розмірі 30000 доларів США, що станом на зазначену дату еквівалентно 818000 грн. Проте основний договір між сторонами не було укладено.
 
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що основного договору між сторонами укладено не було, сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 818100 грн за офіційним курсом НБУ на день укладення попереднього договору, є авансом, який підлягав поверненню ОСОБА_3 в силу актів цивільного законодавства.
Суд також дійшов висновку, що неповідомлення позивачем відповідача про необхідність укладення основного договору не може слугувати достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог. Суд виснував, що такий обов`язок на позивача умовами попереднього договору та актами цивільного законодавства в момент підписання попереднього договору не покладався. Крім того згідно пункту 2 попереднього договору сторони однаково взяли на себе обов`язок укласти основний договір не пізніше 05.03.2022. Тому суд не знайшов підстав вважати, що саме на позивача покладався обов`язок з повідомлення контрагента про необхідність укладення основного договору.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. 
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 (сторона - 1) та ОСОБА_3 (сторона - 2 ) 24 грудня 2021 року уклали попередній договір, відповідно до якого в майбутньому погодили укласти договір відступлення права вимоги майнових прав на квартиру. 
Оскільки договір від 24 грудня 2021 року стосується домовленості про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу квартири, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Що і було дотримано сторонами, в даному випадку попередній договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 3191.
 
В попередньому договорі у п. 2 сторони зобов`язались укласти та підписати Договір не пізніше 05 березня 2022 року; не змінювати в односторонньому порядку строк укладання та підписання договору; а також прибути за адресою: АДРЕСА_2 для укладення договору до 05.03.2022 або в інший день та/або за іншою адресою, погодженою сторонами, шляхом взаємного повідомлення телеграмами або рекомендованими листами, маючи при собі належні документи.
Основний договір  не було укладено в строк передбачений попереднім договором, а тому суд дійшов вірного висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу , отриманий аванс.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони не встановили граничного строку для укладення основного договору, спростовуються самим попереднім договором, в якому визначено, що сторони зобов`язуються укласти та підписати договір не пізніше 05 березня 2022 року.
 
В пункті 5 попереднього договору сторонами чітко зазначено, що Сторона - 2 ( ОСОБА_3 ) передала, а Сторона - 1 ( ОСОБА_1 ) отримав аванс у сумі 30 000 доларів США 00 центів. Ця сума за курсом НБУ на день підписання данного Договору еквівалентна 818 100 грн 00 к. (1 долар США - 27 грн 27 к.).
Тому апеляційний суд критично ставить до посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ним не отримувався аванс від позивача в іноземній валюті у розмірі 30 000 доларів США.
Вказані обставини під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не оспорювались, жодних заперечень щодо отримання авансу в іноземній валюті під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не висловлено.
Будь-яких доказів, що спростовують такі обставини, відповідачем не надано.
Попередній договір є нотаріально посвідченим, а тому у суду відсутні сумніви у достовірності вказаної у договорі інформації.
 
Крім того, сторони погодили в попередньому договорі, що не зважаючи на те, з чиєї вини не було укладено основний договір, аванс у розмірі 30 000 доларів США має бути повернуто Стороні-2 ( ОСОБА_3 ).
Так пунктом 6 попереднього договору визначено, що Сторона-1, яка отримала аванс у сумі 30 000 доларів США 00 центів, ця сума за курсом НБУ на день підписання данного Договору еквівалентна 818 100 грн 00 к. (1 долар США = 27,27), в рахунок ціни майнових прав, в разі односторонньої відмови (ухилення) від укладення ДОГОВОРУ у строк, передбачений у пункті 2 цього Договору, або неукладення нею ДОГОВОРУ у зазначений строк, передбачений у пункті 2 цього Договору з її вини, зобов?язується негайно повернути суму авансу Стороні-2.
Пунктом 7 Попередього договору визначено, що у разі односторонньої відмови (ухилення) Сторони-2 від укладення ДОГОВОРУ у строк, передбачений у пункті 2 цього Договору, Сторона-1 повертає Стороні-2 аванс у сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів, ця сума за курсом Національного банку України на день підписання даного Договору еквівалентна 818 100,00 (вісімсот вісімнадцять тисяч сто) гривень 00 копійок (1 долар США =27,27 гривень). 
Таким чином, оскільки сторонами основний договір не укладено у визначений ними строк, відповідач зобов`язаний повернути сплачену позивачем суму авансу  у розмірі 30 000 доларів США 00 центів.
 
Посилання скаржника на те, що позивач обґрунтовуючи позов посилався лише на пукт 6 попереднього договору, а тому для вирішення справи має значення з чиєї вини не було укладено договір, тобто  має бути  доведена саме вина відповідача в неукладанні сторонами договору, є безпідставними.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі №662/39715-ц вказано, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторони або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
 
Як вже зазанчив суд, неважливо з чиєї вини не укладено договір, сума авансу у визначеному в попередньому договорі розмірі має бути повернута позивачу. 
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 лютого 2013 року (справа № 6-176цс12), який вказав, що внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
 
Посилання скаржника на те, що саме позивач перший відмовився від укладення основного договору, доказом чого є вимоги викладені в позові, а також пояснення надані в суді першої інстанції, крім того це підтверджуєть укладенням 12 травня 2023 року договору з адвокатом для підготовки останнім позову про стягнення коштів, колегія суддів відхиляє як не обґрунтовані та безпідставні.
Укладення договору з адвокатом не є беззаперечним свідченням того, що основний договір не укладено саме з вини позивача. Звернення до адвоката не тягне за собою правовим наслідком автоматичну відмову від укладення основного договору.
 
Доводи скарги про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки спочатку має бути розірваний Попередній договір, колегія суддів не приймає до уваги. 
Нормами цивільного законодавства не передбачено, що для повернення авансу, у разі неукладання основного договору у встановлений строк, попередній договір має бути розірвано.
 
Щодо валюти зобовязанн?я.
 В постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові кошти, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання (див. постанови Великої Плати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Встановивши, що сторони у попередньому договорі визначили, що аванс передається  у визначеній сумі та валюті (в доларах США) та має повертатись у тій самій сумі та валюті (в доларах США), звертаючись до суду з позовом позивач просив суд стягнути аванс у визначеному в попередньому договорі розмірі та валюті (у доларах США), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поверненню позивачу підлягає саме та сума коштів і саме в тій валюті, що визначена попереднім договором.
 
Посилання заявника на необхідність повернення авансу у гривневому еквіваленті є неспроможними, з огляду на те, що згідно зі змістом попереднього договору від 24 грудня 2021 року, сторони погодили, що валютою зобов`язання є долар США, а зазначення як уточнення гривневого еквіваленту отриманого авансу, без визначення обов`язку повернення авансу у гривні, не змінює валюту зобов`язання. 
 
Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України  розподіл судових витрат не проводиться.
 
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги апеляційної скарги Андрусенка Кирила Ігоровича в інтересах ОСОБА_3 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, апеляційний суд не переглядає додаткове рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
 
Задовольняючи частково заяву Андрусенка К. І. в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції вважав, що витрати є завищеними та не відповідають виконаній адвокатом роботі. Суд вважав, що загальні витрати в розмірі 33 750,00 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, необґрунтовані, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки перевіряючи детальний опис виконаних робіт наданий представником позивача з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях.
 
Свою незгоду із оскаржуваним рішенням апелянт обґрунтовував тим, що суд першої інстанції за відсутності заперечень відповідача щодо неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу, усупереч закону прийняв з власної ініціативи рішення про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції посилався на ряд правових норм, зокрема суд зазначив, що згідно положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Конституція України у статті 59 гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).
У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.
Не зважаючи на наведення судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні вищевказаних положень закону та правових позицій, зокрема щодо того, що  лише інша сторона по справі має право заявити про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, і не зважаючи на відсутність відповідного клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу від іншої сторони,  тим не менш суд сам з власної ініціативи вирішив питання про пропорційність заявлених витрат на правничу допомогу, їх співмірність зі складністю справи, зменшивши їх розмір вдвічі, що не відповідає вимогам ч. 5,6 ст. 137 ЦПК України.
З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення  в частині відмови у стягненні 23 750 грн 00 к. та достягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2024 року - залишити без змін.
 
Апеляційну скаргу Андрусенка Кирила Ігоровича в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.
 
Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року в частині незадоволених вимог - скасувати та ухвалити нове.
 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 23 750 грн 00 к.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
 
Повний текст постанови складено 27  травня 2024 року.

Головуючий                                                                                    О. В. Желепа
 
Судді                                                                                                 О. Ф. Мазурик
 
                                                                                                           О. В. Немировська