ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2024 року	Львів	Справа № 140/16302/23 пров. № А/857/1051/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року (головуючого судді Костюкевича С.Ф., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/16302/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.06.2023 звернулася в суд з уточненим позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області в якому просить зобов`язати ПФУ припинити відраховувати кошти до вирішення позову по суті, визнати протиправними та скасувати рішення управління ПФУ у Волинській області № 1 від 17.01.2023 щодо утримання 20%, належної ОСОБА_1 пенсії, починаючи з 21.08.2018 року в рахунок погашення надміру виплаченої пенсії в розмірі 143934,60 грн., зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату безпідставно утриманих з 21.08.2018 сум пенсії. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов. Вказує, що 21.08.2018 позивачкою був укладений контракт строком на 3 роки військової служби у Збройних Силах України і на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 вона була зарахована до особового складу військової частини на посаду медичної сестри медичної роти. 19.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про перехід на інший вид пенсії та надала довідку на підтвердження обставин перебування на військовій службі з вказаного вище періоду на посадах медичної сестри, старшої медичної сестри, санітарного інструктора. 17.01.2023 відповідачем прийняте рішення за №1 про утримання з неї надміру виплачених сум пенсії у розмірі 143 934,60 грн., яке мотивоване тим, що вона не повідомила пенсійні органи про працевлаштування на посади, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, а оскільки умовою призначення пенсії за вислугу років є залишення роботи, яка дає право на цю пенсію, то виплата пенсії за вислугу років припиняється у випадку працевлаштування на роботу або посаду, яка дає право на цей вид пенсії. При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував лише викладену вище позицію відповідача, однак повністю проігнорував і залишив поза увагою докази, які викладені як підстави в позовних вимогах, і не надав цим доказам жодних юридичних обґрунтувань. Відповідно до статті 2 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на проходження військової служби, служби цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Особливий період діє в Україні з 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» по даний час, що підтверджується у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц. Окрім того, загальновідомим є той факт, що з 24.02.2022 у відповідності до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який продовжено до 13.02.2024, таким чином, їй як військовослужбовцю, з якою укладений контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється, що стосується в тому числі і виплати пенсій за вислугу років.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2024 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області з 11.08.2010 та одержує пенсію за вислугою років як працівник охорони здоров`я, призначену відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
21.08.2018 після виходу на пенсію ОСОБА_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 191 зарахована до особового складу військової частини, прийняла справи та посаду і приступила до виконання службових обов`язків медичної сестри медичної роти.
19.10.2022 позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про перехід на інший вид пенсії, до якої додано довідку в/ч НОМЕР_1 № 5236 від 25.10.2022, де вказано, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 21.08.2018, та витяг з послужного списку, про проходження військової служби в медичній роті на посадах медичної сестри, старшої медичної сестри, санітарного інструктора.
17.01.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області прийнято рішення № 1 про утримання надміру виплачених сум пенсії у сумі 143 934,60 грн, оскільки позивач не повідомила пенсійні органи про працевлаштування на посади медичної сестри, старшої медичної сестри, санітарного інструктора, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років, що передбачено пунктом «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ
Позивач, вважаючи рішення пенсійного органу про стягнення переплати пенсії безпідставним, звернулася до суду з вказаним позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення та дії пенсійного органу про утримання переплати пенсії є правомірним.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV), який набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Згідно частини 1 статті 1 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
Статтею 16 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок застрахованих осіб повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду України про зміну даних, що вносяться до їх персональної облікової картки в систему персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу заінтересованої особи, протягом 10 днів з моменту виникнення таких обставин.
Відповідно до положень частини 1 статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Відповідно до частини 5 статті 21 Закону № 1058-IV, персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Згідно статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 з 11.08.2010 одержує пенсію за вислугою років як працівник охорони здоров`я, призначену відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04 листопада 1993 року № 909 встановлено, що до переліку закладів охорони здоров`я робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
До переліку посад згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 909, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, належать лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).
Частиною 2 статті 7 Закону № 1788-XII установлено, що пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 25 листопада 2005 року затверджено порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»(далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до абзацу другого пункту 2.4 Порядку № 22-1 пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.
Згідно пункту 2.5 Порядку № 22-1 у разі працевлаштування/звільнення особи, якій призначено пенсію, такою особою протягом 10 днів з дня працевлаштування/звільнення надаються органу, що призначає пенсію, документи, які підтверджують, що особа працює/ не працює, зазначені у пункті 2.21 цього розділу.
Аналіз наведеного вище дає підстави для висновку, що на пенсіонера покладається обов`язок подання відповідної заяви про дату працевлаштування до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №161/3927/17 та від 07.10.2019 у справі №555/536/17, від 27.03.2020 у справі №757/38162/14-а, від 31.03.2020 у справі № 569/14896/16-а та від 30.04.2020 у справі №676/1176/17, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Таким чином, пенсія за вислугу років є соціальною гарантією, яка надається державою окремим спеціалістам, і полягає у матеріальній компенсації, пов`язаній із залишенням роботи, яка призводить до втрати професійної працездатності або придатності, та можливістю влаштуватись на іншу (більш безпечну) роботу або залишатись непрацюючим.
Як вбачається зі змісту статті 7 Закону № 1788-XII та пункту 2.4 Порядку № 22-1 умовою призначення пенсії за вислугу років є залишення роботи, яка дає право на цю пенсію, але виплата пенсії за вислугу років припиняється у випадку працевлаштування лише на ту роботу (посаду), яка дає право на цей вид пенсії.
Суд зауважує, що законодавець не розділяє форму такого працевлаштування (на основне місце роботи чи за сумісництвом).
Відповідно до статті 102 Закону № 1788-XII пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.
Згідно з частиною 1 статті 103 Закону № 1788-XII суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.
Як встановлено матеріалами справи позивач, отримуючи пенсію за вислугу років, працевлаштована на посаду медичної сестри медичної роти згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 191 від 21.08.2018, та не повідомила орган Пенсійного фонду про обставини, що спричинили зміну розміру її пенсії та припинення її виплати, тобто позивач не виконала обов`язку, покладеного на неї вказаним Законом, та одержала у зв`язку з цим зайві суми пенсії, що є підставою для покладення на пенсіонера обов`язку повернути органу пенсійного забезпечення суми зайво отриманої пенсії.
При цьому суд зазначає, що за період з 21.08.2018 по 30.09.2022 пенсія позивачу виплачувалась не внаслідок рахункової помилки з боку органу Пенсійного фонду, а внаслідок порушення відповідачем зазначених вище вимог законодавства.
Крім того, як вбачається із наданих відповідачем письмових доказів від 21.11.2023 вх. № 95370/23, які досліджені судом, а саме: заяви від 11.08.2010 при первинному призначенні пенсії за вислугу років (пенсійна справа № 124189) ОСОБА_1 повідомлена про свій обов`язок своєчасно повідомляти органи пенсійного фонду України про зміну свого правового становища, в тому числі про прийняття на роботу, звільнення з роботи, інші обставини, які можуть вплинути на пенсійне забезпечення; позивачу роз`яснено, що в разі невиконання вказаного зобов`язання можливе виникнення переплати пенсії з вини пенсіонера, в такому разі ОСОБА_1 зобов`язується повернути всі надміру виплачені суми пенсії добровільно.  
Щодо доводів апеляційної скарги із посиланням на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. 
Таким чином, пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу, зокрема, до Збройних Сил України, виплата пенсій на час їх служби припиняється. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_1 , з 11.08.2010 одержує пенсію за вислугою років як працівник охорони здоров`я, призначену відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, а відтак факт працевлаштування на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 191 до особового складу військової частини до виконання службових обов`язків медичної сестри медичної роти не впливає на спірні правовідносини.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду докази, які спростовують твердження позивача, та навів обґрунтовані мотиви прийняття ним оспорюваного рішення. 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права та дійшов правильного висновку, оскільки ОСОБА_1 була працевлаштована на посаді, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років, та не виконала свого прямого обов`язку щодо повідомлення про вказане працевлаштування пенсійний орган, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду докази, які спростовують твердження позивача, та навів обґрунтовані мотиви прийняття ним оспорюваного рішення, відповідно у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю, відтак наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц, оскільки правовідносини в цій справі не є релевантними. Суд касаційної інстанції у справі №205/1993/17-ц висловив позицію щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цивільних правовідносинах. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у справі №140/16302/23 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 08.04.2024