ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1901/23  Номер провадження 22-ц/814/912/24	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Стеценко В.С.,
з участю позивача та її представника – адвоката Ясницького О.О., представника відповідача – адвоката Корнієнко Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2023 року, постановлене суддею Черняєвою Т.М. (повний текст складено 25 вересня 2023 року),
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 

в с т а н о в и в:
06.03.2023 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог позову зазначає, що із 30.05.1990 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , квартиронаймачем спірної квартири, де вони разом проживали із 20.11.1990 по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час у цій квартирі зареєстровані позивачка, ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_4 , онуки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та син померлого квартиронаймача – відповідач ОСОБА_1 . Після смерті чоловіка позивачка залишилася проживати за місцем реєстрації, сплачує комунальні послуги та утримує житло. Відповідач у спірній квартирі не проживає із 1994 року, участі в утриманні житла не приймає, його особистих речей у квартирі не має. Позивачка не чинить йому перешкод у користуванні жилим приміщенням, а отже, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання. Тоді як збереження місця реєстрації відповідача за вказаною адресою позбавляє її можливості переоформити особовий рахунок на квартиру та становить надмірний тягар, оскільки вона додатково сплачує комунальні послуги за відповідача. Із огляду на викладене, враховуючи відсутність відповідача за місце реєстрації понад один рік без поважних причин та відсутність іншої домовленості між сторонами, просить захистити порушене право згідно заявлених вимог позову. 
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19.09.2023 позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення районного суду вмотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач понад 6 місяців був відсутній у спірному житловому приміщення за відсутності поважних причин та не вживаючи заходів щодо його утримання.
Додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 14.02.2024 стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1 073,60 грн.
Відповідач не погодився із рішенням районного суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що, дійсно, у період з 1994 року по 07.11.2022 не проживав у спірній квартирі, оскільки після його, відповідача, одруження спільне проживання двох сімей з п`яти чоловіків у однокімнатній квартирі завдавало б незручностей. Тому між ним та його батьком ОСОБА_3 була досягнута домовленість за якої він, відповідач, з дружиною стали проживати у будинку її батьків. При цьому, у будь-який час він міг прийти і жити у спірні квартирі.
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення поза увагою суду залишився той факт, що весь час він з батьком були однією сім`єю, до його хвороби вони разом працювали на СТО, мали спільний бізнес, він надавав йому матеріальну допомогу на лікування та для оплати комунальних послуг. Після смерті батька з позивачкою у нього склалися напружені відносини, вона відмовилися віддати йому деякі речі, зокрема, фотознімки, перестала відповідати на телефонні дзвінки та почали створювати перешкоди у доступі до житла. Отже, після смерті батька він вимушено, понад 6 місяців, не проживає у цій квартирі.
Спростовує показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 стосовно того, що він не приймав участі у лікування батька наявною у справі випискою із медичної картки, оскільки у 2018 році батькові було зроблено 2 операції за кошти відповідача у розмірі 80 000,00 грн.
Вважає, що свідки та позивачка свідомо дали суду неправдиві показання, тоді як суд безпідставно залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили, що після смерті батька просив допомогти перевезти речі з квартири, але не міг додзвонитися до позивачки, яка не відповідала на дзвінки.
Наголошує, що спірне житло для нього є єдиним, іншого нерухомого майна він не має, а тому визнання його таким, що втратив право користування житлом становитиме втручання у право на повагу до житла.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04.04.2024 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено справу до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 16.04.2024.
       15.05.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява свідка ОСОБА_13 , зі свідченнями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . ОСОБА_17 .
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. 
       Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 травня 1990 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_18 , актовий запис №1138, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 ./а.с.5/
Із 20 листопада 1990 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.4/
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ./а.с.5/
За змістом довідки КП «ЖЕО №2» від 18 січня 2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_3 , зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_5 , онука (з 23.11.2022); ОСОБА_3 , квартиронаймач (з 21.04.1987) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , дружина (з 20.11.1990); ОСОБА_1 , син (з 20.11.1990); ОСОБА_6 , онук (з 16.10.2012); ОСОБА_4 , дочка жінки (з 19.10.2009)./а.с.7/
Згідно із довідкою КП «ЖЕО №2» від 17 лютого 2023 року №99, ОСОБА_19 щодо переоформлення особового рахунку по квартирі АДРЕСА_2 з померлого ОСОБА_3 повідомлено наступне. Так, згідно рішення Полтавської міської ради від 25.02.2016 «Про визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у місті Полтаві ради» (зі змінами) районні у м.Полтаві ради, їх виконавчі органи здійснюють повноваження стосовно районів у місті щодо переоформлення особових рахунків. 
За наявної у КП «ЖЕО №2» інформацією квартира АДРЕСА_3 є власністю Полтавської міської ради територіальної громади (комунальна власність). Серед іншого, КП «ЖЕО №2» не приймає рішень про переоформлення особових рахунків на квартири, які належать територіальній громад; для переоформлення особового рахунку по квартирі потрібна письмова згода кожного з членів сім`ї./а.с.8/
На підтвердження витрат на лікування та поховання ОСОБА_3 позивачкою надано рахунок-фактуру №К9ПР-47661 від 11.04.2019 на придбання коронарного стента та касовий чек щодо оплати цього товару; копію свідоцтва про похованні від 08.11.2022, видане на її ім`я; рахунок-замовлення від 08.11.2022 на купівлю-оформлення послуг похоронного призначення; рахунок-замовлення №005950 від 07.11.2022 на купівлю предметів похоронного призначення; касові чеки на оплату товарів похоронного призначення; а також докази сплати комунальних послуг./а.с.36-64/
Відповідачем надано до суду виписку з медичної картки ОСОБА_3 та копії платіжних інструкцій і касових чеків від 13.02.2018 та 09.02.2018, на підтвердження надання матеріальної допомоги./а.с.86-88/
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №343088914 від 16.08.2023, ОСОБА_1 не має на праві власності жодного нерухомого майна./а.с.89/
У суді першої інстанції допитано свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 .
Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із того, що усудовому засіданні сторонами та свідками підтверджено, що відповідач із 1994 року, з моменту одруження, добровільно залишив квартиру та понад 29 років не проживає у вказаному житлі, не утримує його, не оплачує комунальні послуги. Тому суд визнав наявними підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, як такого, що був відсутній у житловому приміщенні понад 6 місяців.
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав. 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Разом із цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Так, за змістом частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №490/12384/16-ц від 24.10.2018.
За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо підставності задоволення вимог позову та визнання відповідача, який із 1994 року добровільно залишив житло та не вживав заходів з його утримання, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Доказів на підтвердження досягнення між відповідачем та померлим квартиронаймачем будь-яких домовленостей щодо спірного житла відповідачем не надано, як і не доведено, що позивачка чинить перешкоди й доступі до такого житла, яким він не користувався із 1994 року. Відтак, свідома поведінка відповідача свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Доводів на спростування викладеного відповідачем не надано, а тому за правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних. При цьому апеляційним судом враховано, що надання відповідачем допомоги у лікуванні батька є його обов`язком у розумінні частини другої статті 202 СК України, а отже не впливає на підставність позову обґрунтованого належними доказами, зокрема вжиття позивачем заходів з утримання такого житла та показань свідків, сусідів. 
       За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідатиме вимозі пропорційності переслідування легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, оскільки інтереси позивача перевищують інтереси відповідача та не становитиме для нього надмірний тягар. 
       Інших доводів та доказів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить та зводиться до загального цитування норм матеріального права. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17.05.2024.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак