Справа № 127/28045/23
Провадження № 22-ц/801/1004/2024
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року	Справа № 127/28045/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О.С., 
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Романюк Л. Ф., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

У вересні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. 
Свої вимоги мотивує тим, що 28 листопада 2007 року між відповідачем та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а надалі – АТ КБ «ПриватБанк») був укладений договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_1 надала в іпотеку належне їй майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
28 листопада 2007 року іпотека була зареєстрована в Державному реєстрі іпотеки, реєстраційний номер іпотеки 20720791. 
13 жовтня 2010 року рішенням Ленінського районного суду у м. Вінниці у справі №2-1543/10 задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» від імені відповідача з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою – покупцем та з наданням позивачу відповідних прав; ОСОБА_1 виселена із спірної квартири.
31 травня 2011 року рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог про виселення із квартири і в цій частині в задоволенні позову відмовлено, а в іншій частині рішення залишено без змін.
13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець зобов`язався передати майно, що належить ОСОБА_1 у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму.
Крім того, 13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір іпотеки за умовами якого останній надав в іпотеку належне йому майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 13 листопада 2015 року іпотека була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 12041084.
16 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року та договору іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, визнання права власності за ОСОБА_1 на вище вказану квартиру.
Проте, 18 липня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність вище вказану квартиру, номер запису про право власності 15506010 від 18 липня 2016 року.
15 листопада 2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/678/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг», визнано недійсним договір іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг». У задоволенні позовних вимог про визнання права власності відмовлено.
24 квітня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області у справі № 127/678/16-ц апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» залишена без задоволення, а рішення Вінницького міського суду від 15 листопада 2016 року залишено без змін.
На підставі вказаного судового рішення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було виключено запис про право власності № 15506010 від 18 липня 2016 року внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30564941 від 21 липня 2016 року відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належить ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому внесено запис про право власності № 1059902 від 25 травня 2013 року відповідно до якого вищевказана квартира належить ОСОБА_1 
11 грудня 2019 року постановою Верховного Суду у справі № 127/678/16-ц ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
07 квітня 2021 року постановою Вінницького апеляційного суду у справі №127/678/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 червня 2022 року, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» не передавав з власної волі майно ОСОБА_1 , а рішення суду за яким у відповідача виникло право власності на майно скасоване, тому оспорюване майно вибуло з володіння власника поза його волею.
Наразі АТ КБ «ПриватБанк» як власник майна позбавлений можливості реалізувати право власності на квартиру АДРЕСА_2 , тому вважав належним та ефективним способом судового захисту витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна, що відповідає способу захисту, передбаченому ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Враховуючи викладене, позивач просив витребувати квартиру загальною площею 59,3 кв.м., що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 67357305101 з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, стягнуто з позивача на користь ОСОБА_1 15000,00 грн витрат на правову допомогу.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приват Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на ухвалення рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги та викладаючи фактичні обставини справи, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає про набуття права власності на спірну квартиру 18 липня 2016 року у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки (номер запису про право власності 15506010 від 18 липня 2016 року). Однак, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було виключено запис про право власності від 18 липня 2016 року №15506010, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 липня 2016 року №30564941 та внесено запис про право власності №1059902 від 25 травня 2013 року за ОСОБА_1 . Надалі постановою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 червня 2022 року, рішення суду першої інстанції від 15 листопада 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки скасоване, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Тобто наразі існує судове рішення, що набрало законної сили, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки від 13 листопада 2015 року. Відповідно АТ КБ «ПриватБанк» не передавав з власної волі майно ОСОБА_1 , рішення суду за яким у відповідача виникло право власності на майно є скасованим, тому оспорюване майно вибуло з володіння власника поза його волею. За таких обставин, позивач наголошує, що він як власник майна позбавлений можливості реалізувати право власності на спірну квартиру. Посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду, вважає, що належним та ефективним способом захисту є витребування нерухомого майна з незаконного володіння відповідача, що відповідає способу захисту, передбаченому ч. 1 ст. 388 ЦК України, та залишено поза увагою суду першої інстанції. Крім того, скаржник вказує, що відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості. Суд першої інстанції помилково не перевірив чи дійсно понесені судові витрати були неминучими та необхідними, чи відповідає сума понесених витрат на правову допомогу критеріям необхідності, а також помилково не взяв до уваги обґрунтування клопотання позивача про зменшення витрат на правову допомогу. 
19 квітня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гущі Я. В., де вона заперечувала щодо задоволення вимог скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що позивач у доводах посилається лише на інформаційну довідку від 21 липня 2016 року №64008395 за якою АТ КБ «ПриватБанк» зазначений як власник спірної квартири. Проте відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 листопада 2023 року №354634585, згідно актуальної інформації про речове право станом на 16 листопада 2023 року за номером відомостей про речове право 1059902, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , також у хронологічному порядку містяться відомості про речові права ТОВ «Естейт Селлінг» та іпотеку, однак, відомості про реєстрацію іншого речового права, зокрема, за АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. Також зазначає, що запис про право власності №1550610 від 18 липня 2016 року був анульований державним реєстратором, який його вніс як помилковий через два тижні після внесення. Оскільки зазначений запис є помилковим, відповідно вважає, що набуття права власності у АТ КБ «ПриватБанк» не відбулося. Відтак АТ КБ «ПриватБанк» не є власником спірної квартири, а отже у нього відсутнє права, передбачене ч. 2 ст. 386 ЦК України, на витребування майна з чужого незаконного володіння, що є підставною для відмови у задоволенні позову. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, то адвокат вказує, що вартість послуг сформована на підставі об`єму роботи, що необхідно було виконати для захисту інтересів відповідача, а також вартості майна стосовно якого має місце спір. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а надалі АТ КБ «ПриватБанк», уклали договір іпотеки за умовами якого ОСОБА_1 надала в іпотеку належне їй майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 28 листопада 2007 року іпотека була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер іпотеки 20720791.
13 жовтня 2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці у справі № 2-1543/10 задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТКБ «Приватбанк» від імені відповідача з укладенням договору купівлі- продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням позивачу відповідних прав. Крім того, ОСОБА_1 виселена із спірної квартири.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2011 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині вимог про виселення із квартири і в цій частині в задоволенні позову відмовлено, а в іншій частині залишено без змін.
13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» від імені ОСОБА_1 та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за №6401, за умовами якого продавець зобов`язався передати майно, що належить ОСОБА_1 у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму. 
13 листопада 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за №6410, за умовами якого останній надав і іпотеку належне йому майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотека зареєстрована в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 12041084.
16 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Служби у справах дітей Вінницької міської ради, яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, що укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг», визнати недійсним договір іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг», визнати право власності ОСОБА_1 на вище вказану квартиру.
18 липня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність вище вказану квартиру, номер запису про право власності 15506010 від 18 липня 2016 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у справі № 127/678/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг». Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 13 листопада 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Естейт Селлінг». У задоволенні позовних вимог про визнання права власності відмовлено.
24 квітня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області у справі №127/678/16ц апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» залишена без задоволення, а рішення Вінницького міського суду від 15 листопада 2016 року залишено без змін.
На підставі вказаного судового рішення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було виключено запис про право власності № 15506010 від 18 липня 2016 року, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30564941 від 21 липня 2016 року, відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 належить ПАТ КБ «Приватбанк». 
При цьому, внесено запис про право власності № 1059902 від 25 травня 2013 року відповідно до якого право власності на вищевказану квартиру належить ОСОБА_1 
11 грудня 2019 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» у справі № 127/678/16-ц задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року у справі №127/678/16-ц апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири і договору іпотеки квартири скасовано, ухвалене в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Постановою Верховного Суду від 06 червня 2022 року у справі №127/678/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, керуючись нормами ст. 388 ЦК України, дійшов висновку, що позивач обрав помилковий спосіб захисту свого порушеного права, оскільки ОСОБА_1 не володіє квартирою АДРЕСА_2 , тому витребування квартири з незаконного володіння відповідача є безпідставним. Крім того, суд зазначив, що відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року власником спірної квартири є ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2015 року, тому саме воно має право на звернення із таким позовом, оскільки позивач АТ КБ «ПриватБанк» не набув права власності на дане майно. 
Однак із такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, їх не можна визнати законними та обґрунтованими з наступних підстав.
Згідно положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з нормами статті 13, 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Разом із цим, власність зобов`язує та вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності інших громадян.
Разом із тим, ст. 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б).
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності на нерухоме майно, у тому числі у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо витребуваного нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на це майно.
У разі звернення із позовом щодо захисту права власності на майно встановленню підлягають у сукупності, зокрема, такі обставини: чи існує майно, щодо якого заявлені вимоги, чи існують правовстановлюючі документи, що підтверджують право на це майно, у особи, яка заявила вимоги щодо нього чи вчинено порушення особою, до якої заявлені вимоги щодо захисту права власності на майно.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2018 року у справі № 923/1107/17, від 13 березня 2018 року у справі № 923/883/16.
За змістом чинного законодавства, зокрема Конституції України та ЦК України, усім власникам надано рівні умови для захисту права власності.
Як слідує із матеріалів справи, встановлено в ході судового розгляду та не заперечується сторонами ТОВ «Естейт Селлінг» 13 листопада 2015 року уклало з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, за яким передало в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 листопада 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 13 листопада 2015 року, за реєстровим №6401, а саме квартиру житловою площею 41,4 кв. м, загальною площею 59,3 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
За наслідком тривалого судового розгляду правочин, на підставі якого ТОВ «Естейт Селлінг» набуло право власності на спірну квартиру, а також договір іпотеки цієї квартири недійсними визнані не були, тобто такі є дійсними та чинними.
Надалі, за даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 липня 2016 року №64008395, право власності на об`єкт нерухомого майна – квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки від 13 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого в реєстрі за №6410. 
Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються правові засади та процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Так, відповідно до п. 1, 8, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 цього ж Закону). 
За змістом п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. 
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Тобто державна реєстрація права власності (зокрема, нерухомого майна) закріплена законом як складовий елемент процедури набуття права власності.
Разом із цим Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» крім визнання та підтвердження державою таких прав, також спрямований на їх захист, зокрема, шляхом можливого оскарження рішень державного реєстратора. 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (постанови від 07 квітня 2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (пункти 53-56), від 20 липня 2022 у справі № 923/196/20 (пункт 46)).
За таких обставин слід стверджувати про дійсну належність АТ КБ «ПриватБанк» спірного нерухомого майна – квартири, що була предметом іпотеки. При цьому набуття АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі відповідного застереження, яке обумовлено дійсним іпотечним договором, ніким не оспорювалося, належних та допустимих доказів щодо помилковості внесення запису до державного реєстру, як про вказує представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, суду надано не було. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не набув права власності на спірне майно, а власником є ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору-купівлі продажу від 13 листопада 2015 року є помилковими, внаслідок неналежного встановлення фактичних обставин справи. 
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
Можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. 
Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).
Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).
Як встановлено судом, запис про право власності від 25 травня 2013 року №1059902 на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено на підставі рішення суду першої інстанції, яке надалі було скасоване постановою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 06 червня 2022 року. Тобто об`єкт нерухомості вибув із володіння позивача – власника, поза його волею. 
За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18). 
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» як власник майна позбавлений повною мірою можливості реалізувати право власності на належне йому нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_2 та таке підлягає судовому захисту. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» та витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За таких обставин у зв`язку із задоволенням позовних вимог та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до норм ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у цій справі, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6211,14 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 9316,71 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 67357305101.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 6211,14 грн, за розгляд справи в суді першої інстанції, а також 9316,71 грн судового збору, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                        О. Ю. Береговий

Судді                                                      О. В. Ковальчук

       О. С. Панасюк