КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/14744/23                                                                                         Головуючий у І інстанції Гусак О.С.
Провадження №22-ц/824/6523/2024                                                              Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни
 
22 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Василишина Костянтина Вікторовича на рішенняДарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
УСТАНОВИВ:
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 28 листопада 2011 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, в розписці суму позики зазначено у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 25 серпня 2011 року в розмірі 240 000,00 грн.
Відповідач зобов`язувався повернути позику до 31 грудня 2011 року. 
Однак, у встановлений договором строк позичальник не виконав взятих на себе зобов'язань, у зв`язку із чим позивачем, починаючи з червня 2012 року, зініціювались розмови в ході яких сторонами встановлено домовленості, за якими строк погашення заборгованості фактично продовжено, що підтверджується оплатами, здійсненими впродовж 2012-2020 років.
У серпні 2023 року позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення невиплаченої частини заборгованості, однак відповіді від відповідача не отримав. 
Станом на 03 вересня 2023 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі 26 255 доларів США. 
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_1 просив стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь вказану заборгованість та судові витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Василишин К.В., який, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставин, що стосуються перебігу строку позовної давності, зокрема переривання позовної давності, оскільки між відповідачем та позивачем була домовленість щодо можливості переказу коштів для виплати боргу на банківський рахунок дружини позикодавця ОСОБА_3 .
В матеріалах справи міститься переписка, зокрема лист від 11 листопада 2016 року адресований позивачу, в якому    ОСОБА_2 просить надати банківський рахунок на який він зможе перераховувати кошти для повернення боргу. В подальшому відповідач здійснював регулярні банківські перекази протягом 04 лютого 2016 року - 14 жовтня 2017 року. Останній платіж, спрямований на погашення боргового зобов`язання, здійснено 03 вересня 2020 року.
Крім того, відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт надання розписки від 15 серпня 2011 року та отримання в борг грошей і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Василишин К.В. звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що позикодавцем надано в борг грошові кошти в іноземній валюті, що не заперечувалось відповідачем.
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Голуб О.О. на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року залишити без змін. 
В обґрунтування відзиву зазначає, що в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, апелянт посилається на наявний в матеріалах справи лист відповідача від 11 січня 2016 року, в якому останній просить апелянта надати банківський рахунок для здійснення перерахування коштів для повернення боргу, однак зі змісту листа позивача від 18 січня 2016 року, чітко вбачається, що  ОСОБА_1 надав  ОСОБА_2 реквізити банківської картки своєї дружини, яка є ФОП, для погашення наявного боргу за товар, а наявний перед ним борг в іноземній валюті  ОСОБА_1 просив відправляти «Автолюксом» на його ім`я.
У відзиві сторона відповідача звертає увагу на те, що всі платежі, включно із платежем від 03 вересня 2020 року, здійснені відповідачем на рахунки дружини апелянта - ОСОБА_3 , пов`язані виключно зі оплатою вартості отриманих відповідачем від останньої товарів.
Крім того, відповідач заперечує існування домовленостей з апелянтом про можливість здійснення платежів для виплати боргу за Договором позики від 15 серпня 2011 року, шляхом переказів на банківський рахунок ОСОБА_3 , яка є дружиною апелянта.
У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Голуб О.О. вказує, що відповідач востаннє здійснював передачу коштів ОСОБА_1 для виплати боргу в березні 2014 року, про що останній не заперечував та сам підтвердив у своєму листі від 18 січня 2016 року.
Таким чином, представник ОСОБА_2 - адвокат Голуб О.О. вважає, що строк позовної давності сплинув у березні 2017 року.
Крім того, сторона відповідача стверджує, що  ОСОБА_2 отримував від  ОСОБА_1 у борг кошти в розмірі 240 000,00 грн, а не в іноземній валюті, як зазначає поивач.
Представник позивача - адвокат Григорчук М.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити її.
Представник відповідача -  ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обгрунтоване.
Ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.
За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву відповідач.
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погоджується, з огляду на таке.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
З приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є реальним договором згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 15 серпня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 240 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2011 року.
Згідно тексту розписки від 15 серпня 2011 року ОСОБА_2 засвідчив, що він позичив в гр. ОСОБА_1 саме 240 000,00 грн, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позикодавцем надано в борг грошові кошти в іноземній валюті.
У судовому засіданні в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 зазначала, що останній платіж за договором позики від 15 серпня 2011 року відповідачем було здійснено у березні 2014 року, станом на момент звернення до суду заборгованість у повному обсязі не повернута, однак зважаючи, що позивач не скористався своїм правом на звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, просила відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. 
Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 - 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Ст. 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як убачається із змісту розписки від 15 серпня 2011 року, відповідач зобов`язався повернути позику до 31 грудня 2011 року.
Отже, починаючи з 01 січня 2012 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності.
02 березні 2014 року в межах строку позовної давності, як зазначає відповідач, було здійснено останній платіж на погашення заборгованості за договором позики.
Про останній платіж (березень 2014 року) зазначено і у листі ОСОБА_1 від 18 січня 2016 року адресованому ОСОБА_2 .
Таким чином 02 березня 2014 року перервався строк позовної давності за розпискою від 15 серпня 2011 року.
З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 23 серпня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені надані докази та надано їм належну оцінку.
Твердження апеляційної скарги про неврахування судом обставин, що свідчать про переривання строку позовної давності - безпідставні, остільки належними доказами не підтверджені.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Як на підставу переривання строку давності представник позивача посилається на те, що відповідач здійснював регулярні банківські перекази протягом 04 лютого 2016 року по 14 жовтня 2017 року, а останній платіж спрямований на погашення боргового зобов`язання здійснено 03 вересня 2020 року.
Однак, дані доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Василишина К.В. спростовуються наявним в матеріалах справи листом позивача від 18 січня 2016 року, в якому  ОСОБА_1  вказує, що останній раз ОСОБА_2 передав йому кошти в березні 2014 року.
Апеляційний суду критично оцінює доводи позивача про те, що відповідач здійснив чергове погашення заборгованості за договором позики банківським переказом від 03 вересня 2020 року, оскільки здійснення платежу від 03 вересня 2020 року на рахунок дружини позивача - ФОП ОСОБА_3 , яка не є стороною спірних правовідносин, не може свідчити про внесення коштів саме на погашення заборгованості за договором позики від 15.08.2011 року та, відповідно, не є доказом переривання строку позовної давності.
Відповідно до ст. ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, відсутність доказів вчинення боржником реальних дій, спрямованих на повернення боргу в межах строку позовної давності, з урахуванням положень ч. 1 ст. 264 ЦПК України не дає підстав для висновків про його переривання.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василишина Костянтина Вікторовича - залишити без задоволення.
РішенняДарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 травня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                   Таргоній Д.О.
 
Судді:                                                                                      Голуб С.А.
 
                                                                                                 Слюсар Т.А