ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/6418/24	Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р. 	
Провадження № 33/817/335/24 	Доповідач - Ваврів І.З.	
Категорія - ч.1 ст. 130 КУпАП   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З. 
з участю: особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,
-  захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності,  адвоката Скиби В.М. 
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року, 
в с т а н о в и в:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (дві тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (тридцять чотири тисячі) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Як визнав суд, 08 березня 2024 року о 22 год. 24 хв. в м. Тернополі по вул. Лесі Українки, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом RENAULT LAGUNA, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці, що не реагують на світло, неприродня блідність обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду в КНП «ТОМЦСНЗ» ТОР, з метою встановлення наркотичного сп`яніння відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
       В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вважає дану постанову незаконною і необґрунтованою, ухваленою з істотним порушенням норм процесуального права, та неправильного застосування норм матеріального права.
        В обґрунтування своїх доводів зазначає, що всупереч вимог ст.35 Закону України “Про Національну поліцію” працівники поліції з незрозумілих підстав та обставин, оскільки жодних ПДР України ОСОБА_1 не порушував, здійснили зупинки транспортного засобу.
       Вказує, що у ОСОБА_1 не спостерігались будь-які ознаки наркотичного сп`яніння, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення.
       Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на недопустимість та неналежність відеозаписів, як доказів, оскільки такі здійснені з порушенням вимог закону, а саме безперервності запису події. Вважає, що порушення порядку здійснення відеофіксації, як доказу винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП призводять до сумнівів відповідності події обставинам справи.
       Стверджує, що працівниками поліції не було оголошено ОСОБА_1 про його права, передбачені ст.268 КУпАП, а також на право скористатись правовою допомогою, що на думку апелянта, є грубим порушенням Конституції України.
       Крім цього, вказує, що розгляд матеріалів відбувся в суді першої інстанції без участі ОСОБА_1 та його захисника, оскільки судом належним чином не повідомлено сторону про дату та час розгляду, внаслідок чого були порушені права ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді, на захист від обвинувачення та на можливість надання пояснень, заперечень.
       Просить скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року відносно ОСОБА_1 і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.1 ст.247 КУпАП.
       Одночасно ОСОБА_1 ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження з мотивів пропуску цього строку з поважаних причин, так як розгляд справи відбувся без його участі, про наявність оскаржуваної постанови дізнався лише 08.04.2024 з ЄДРСР, яку отримав в суді пізніше.
       Заслухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника адвоката Скибу В.М., які повністю підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 р. та закрити провадження у справі; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що апелянту слід поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки він пропущений з поважних причин, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступного.
       За загальним правилом, визначеним ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк, за заявою особи щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
       Відповідно до ч.2 ст.285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. 
       Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_1 участі у розгляді справи судом першої інстанції не приймав; відомості про отримання ним копії судового рішення поштовим відправленням відсутні.
       Апеляційну скаргу подано 08 квітня 2024 року.
       За таких обставин, вважаю, що строк на апеляційне оскарження пропущено апелянтом з поважних причин і тому, відповідно до ст.289 КУпАП, його потрібно поновити.
       Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення. 
Винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України доведена належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.
Так, відповідно до п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою вставлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
       Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №709904 від 08 березня 2024 року, 08 березня 2024 року о 22 год. 24 хв. в м. Тернополі по вул. Лесі Українки, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом RENAULT LAGUNA, д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці, що не реагують на світло, неприродня блідність обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду в КНП «ТОМЦСНЗ» ТОР, з метою встановлення наркотичного сп`яніння відмовився.
       В протоколі про адміністративне правопорушення, який був предметом розгляду суду, зазначено про роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, а тому покликання апелянта, що працівником поліції не роз`яснено прав та обов`язків, не заслуговують на увагу апеляційного суду.
       Цей документ був предметом розгляду у суді першої інстанції та отримав належну правову оцінку з якою суд апеляційної інстанції погоджується.
       Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.
       Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
       Як слідує з матеріалів справи, одним з таких доказів, яким обґрунтовано винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції.
       Так, оглянутим в судовому засіданні відеоматеріалом, що зафіксований нагрудною камерою працівника патрульної поліції та відеореєстратором із службового автомобіля встановлено, що працівниками поліції було виявлено факт керування гр. ОСОБА_1 транспортним засобом RENAULT LAGUNA, д.н.з. НОМЕР_1 , у якого в темну пору доби не працювала ліва фара в режимі ближнього світла, чим порушив вимоги п.4.3 в ПДР України.
       В матеріалах справи міститься копія постанови серії ЕНА №1618737 від 08 березня 2024 року про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121 КУпАП.         (а.с. 5)
       Дані обставини також стверджуються рапортами інспекторів поліції від 01.05.2023.         (а.с. 6)
       Суд враховує, що рапорт поліцейських за своїм правовим змістом є документом, яким поліцейські інформують керівництво про законність та обґрунтованість дій під час встановлення обставин вчинення особою адміністративного правопорушення. Разом з тим, вказаний документ містить дані про обставини, що підлягають доказуванню по справі про адміністративне правопорушення. Він підлягає аналізу та оцінці у сукупності зі всіма наявними доказами.
       Враховуючи вищенаведене, стверджувати про незаконність зупинки працівниками поліції транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , як про це зазначено в апеляційній скарзі, апеляційний суд підстав не вбачає.        
       Також відеозаписом з нагрудних камер поліцейських зафіксовано, що після зупинки транспортного засобу поліцейським повідомлено водієві ОСОБА_1 про наявні у нього ознаки наркотичного сп`яніння, після чого запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння безпосередньо в закладі охорони здоров`я, від чого ОСОБА_1 відмовився.
       Той факт, що порушено безперервність відеозаписів долучених до матеріалів справи, що на думку захисту є недопустимим доказом, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки відеозаписом чітко зафіксовано виявлене працівниками поліції правопорушення, а саме — відмова водія транспортного засобу, у якого наявні ознаки наркотичного сп`яніння, відповідно до встановленого порядку, пройти огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я. Наведені апелянтом міркування з цього приводу носять суб`єктивний характер і не підтверджені доказами, які б з технічної точки зору могли поставити під сумнів достовірність проведеного відеозапису.                        
       З огляду на вказані вище докази, які належним чином досліджені судом першої інстанції, вважаю, що дії працівників поліції при проведенні огляду на стан наркотичного сп`яніння водія ОСОБА_1 , узгоджуються з приписами ст.266 КУпАП та відповідають вимогам Інструкції “Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р № 1452/735.
       Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції розглянув справу без його участі, - апеляційний суд вважає такими, що не свідчать про відсутність у діях апелянта складу передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення. Відхиляючи твердження апелянта в цій частині, апеляційний суд зазначає, що факт розгляду справи без участі ОСОБА_1 апеляційним судом взято до уваги як одну з підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.
       Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
       Таким чином, даних вимог Правил дорожнього руху ОСОБА_1 не виконав, зокрема, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі останній категорично відмовився, чим порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху. 
       Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення. 
       Твердження сторони захисту про неодноразове проходження лікування ОСОБА_1 з приводу необхідності корекції зору, як доказ того, що звуженість зіниць та їх відповідна реакція на світло не свідчить про наявність ознак наркотичного сп`яніння, суд до уваги не приймає, з огляду на те, що Правила дорожнього руху України встановлюють імперативний обов`язок водія пройти на вимогу поліцейського в установленому порядку медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння, а також передбачають адміністративну відповідальність за невиконання цієї вимоги.
       Апеляційний суд також звертає увагу, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. 
       Таким чином, ОСОБА_1 08 березня 2024 року реалізував своє право керувати транспортним засобом RENAULT LAGUNA, д.н.з. НОМЕР_1 , тим самим погодившись нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.
       Виходячи з аналізу досліджених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація його дій за ч.1 ст.130 КУпАП є правильним. 
       Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності оцінки доказів зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи, апелянтом не надано і не здобуто таких в процесі апеляційного розгляду.
       Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини та інших обставин справи.
       З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю. 

       Керуючись ст.294 КУпАП, — 

п о с т а н о в и в:

       Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року.        
       Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_1 — без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя