КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/17708/22                                                                 Головуючий у суді І інстанції Кириленко Т.В.
Провадження № 22-ц/824/1979/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
09 травня 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Євграфової Є.П.,Таргоній Д.О.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2022 року  ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 червня 2020 року близько 22 год. 35 хв. на Дністровському проспекті у м. Нова Каховка Херсонської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за обставин якої водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень останній помер.
23 червня 2020 року за фактом настання зазначеної ДТП було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020230000000253 та розпочато досудове розслідування, а 03 вересня 2020 року вказане кримінальне провадження надійшло до Новокаховського міського суду Херсонської області з обвинувальним актом за обвинуваченнямОСОБА_3 за частиною 1 статті 135, частиною 3 статті 286 КК України.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, який здійснив наїзд на  ОСОБА_4 ,на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» відповідно до полісу № AР/7924866 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, у розмірі 260 000,00 грн на одного потерпілого.
Малолітній ОСОБА_2 , яка є дочкою загиблого, у зв`язку із його смертю спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді та у втраті годувальника. Шкоду було завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 , а тому відповідальність за заподіяну шкоду настала у володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності його вини.
Позивачка 14 серпня 2020 року звернулася до ПрАТ «СГ «ТАС» з вимогою виплатити суму страхове відшкодування внаслідок смерті батька її дитини - ОСОБА_4 , проте відповідачем не здійснено виплату страхового відшкодування, пов`язаного із відшкодуванням моральної шкоди, завданої смертю особи (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV) та шкоди внаслідок втрати годувальника (пункт 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV), що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.
ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої вона діє, 18 892,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди та 170 028,00 грн мінімально гарантованого розміру страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС»на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 18 892,00 грн та страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 170 028,00 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС»на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідно до умов полісу № AР/7924866 страхова сума за шкоду заподіяну життю та здоров`ю становить 260 000,00 грн і вказана страхова сума на одного померлого є максимальною сумою страхового відшкодування, яке виплачується в розмірі та порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача 18 892,00 грн моральної шкоди та 170 028,00 грн шкоди, за спричиненої втратою годувальника згідно полісу № АР/7924866, не взявши до уваги, що у проваджені Новокаховського міського суду Херсонської області перебуває кримінальна справа № 661/3551/20, в якій заявлено цивільні позови ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ПрАТ «СГ «ТАС»про стягнення 56 676,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 170 028,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, що перевищує ліміт відповідальності страховика згідно вказаного полісу.
Враховуючи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із смертю їх сина -  ОСОБА_4 при ДТП, яка мала місце 22 червня 2020 року, та пред`явили цивільні позови до ПрАТ «СГ «ТАС» у межах кримінальної справи № 661/3551/20, стягнутий судом першої інстанції розмір шкоди перевищує страхову суму, передбачену полісом № АР/7924866, що є порушенням норм статей 9, 22, 27 Закону № 1961-IV.
Крім того, суд всупереч норм чинного законодавства України не зупинив провадження у цій справі, оскільки в провадженні Новокаховського міського суду Херсонської області перебуває кримінальна справа № 661/3551/20 за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною 1 статті 135, частиною 3 статті 286 КК України, в межах якої уже були заявлені позови щодо отримання страхового відшкодування.
Позивачка в порушення вимог статті 33-1 та статті 35 Закону № 1961-IV не надала страховику всі документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, а саме документальне підтвердження того, що по факту спірного ДТП завершене кримінальне провадження та прийняте судове рішення у справі № 661/3551/20, яке набрало законної сили. Тобто особу, яка винна у скоєному ДТП, ще не встановлено. Відповідач не відмовляв позивачці у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинив строк здійснення виплати страхового відшкодування до отримання документу щодо встановлення винної особи, тому звернення позивачки до суду є передчасним. Надані позивачкою докази не замінюють собою вирок суду у кримінальному провадженні або ухвалу про закриття кримінального провадження.
На підставі вищевикладеного, відповідач вважає, що правомірно повідомив позивачці про неможливість прийняття рішення у справі до моменту набрання рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області у кримінальному провадженні № 12020230000000253 законної сили, що свідчить про відсутність його вини у несвоєчасній виплаті страхового відшкодування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника -адвоката Ієговської А.О. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції справу вирішено правильно, з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права, враховано висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, а доводи відповідача фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин і висновків суду першої інстанції не спростовують.
Свої заперечення обґрунтовує зокрема тим, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 56 676,00 грн, виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування, а саме між батьком, матір`ю та дочкою загиблого. Частка, що підлягає відшкодуванню позивачці, яка діє в інтересах малолітньої дочки загиблого, становить 18 892,00 грн і дана сума не перевищує страховий ліміт, оскільки є в межах 12 мінімальних заробітних плат станом на дату ДТП.
Відповідачем не доведено і не надано жодних доказів, які б підтверджували, що батьки загиблого претендують та взагалі мають право на отримання такого виду страхового відшкодування як у зв`язку із втратою годувальника по відношенню до загиблого ОСОБА_4 , в тому числі не було надано суду першої інстанції доказів перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на утриманні у загиблого. Начас смерті ОСОБА_4 мав на утриманні лише дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент ДТП (22 червня 2020 року) була малолітньою особою, а тому вона може претендувати на страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.
У даному випадку загальний розмір мінімально гарантованого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, становить 170 028,00 грн, що є мінімально гарантованим розміром страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та не перевищує 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV).
При цьому зазначає, що звернувшись з повідомленням про ДТП та заявами про виплату страхового відшкодування, ОСОБА_1 надала можливість відповідачу самостійно здійснити розслідування страхового випадку, причин та обставин його настання, проте ПрАТ «СГ «ТАС» самоусунулось від виконання покладеного на нього обов`язку щодо розслідування страхового випадку та отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування і безпідставно покладає цей обов`язок на потерпілого.
Відсутність остаточного рішення у кримінальному провадженні не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо страхових виплат, оскільки шкода спричинена транспортним засобом в результаті ДТП відшкодовується незалежно від наявності чи відсутності в діях водія вини. Верховний Суд у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21, від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 та від 05 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21 вказав, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування за завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд першої інстанції встановив, що 22 червня 2020 року близько 22 год. 35 хв. на Дністровському проспекті у м. Нова Каховка Херсонської області відбулась ДТП, за обставин якої водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень останній помер(а.с. 22).
Загиблий ОСОБА_4 є колишнім чоловіком ОСОБА_7 та батьком малолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23).
23 червня 2020 року за фактом настання зазначеної ДТП було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020230000000253 та розпочато досудове розслідування, а 26 серпня 2020 року складено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 135, частиною 3 статті 286 КК України (а.с. 17-20).
Досудовим розслідуванням встановлено, що 22 червня 2020 року близько 22:35 год. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порушення вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 152 км/год +/- 12,7 км/год (від 139,3 км/год до 164,7 км/год), що перевищує дозволену у населеному пункті швидкість - 50 км/год, по проспекту Дніпровському зі сторони вулиць Таврійської та Індустріальної в напрямку вулиць Некрасова та Рибальської в м. Нова Каховка Херсонської області, неподалік магазину «Ромашка», який розташований за адресою: проспект Дніпровський 193-В, у порушення вимог пунктів 2.3 б), 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, в темну пору доби не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, не вжив заходів для її зменшення та не зупинився під час виникнення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити у вигляді пішоходів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , які рухались в його смузі руху у попутному напрямку, у зв`язку з чим скоїв наїзд на останніх. Внаслідок даної ДТП вказаним пішоходам заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких вони, в тому числі ОСОБА_4 , загинули на місці події.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» відповідно до полісу № AР/7924866 від 26 травня 2020 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, у розмірі 260 000,00 грн на одного потерпілого (а.с. 21).
Відповідно до інформації про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого на момент смерті ОСОБА_4 до таких осіб належали: батько  ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 , колишня дружина ОСОБА_1 та малолітня дитина  ОСОБА_2 , а всього 3 особи (а.с. 22).
14 серпня 2020 року позивачка повідомила відповідача про настання страхового випадку (ДТП) та направила засобами поштового зв'язку заяви про виплату страхового відшкодування від 13 серпня 2020 року (а.с. 26-28).
18 серпня 2020 року ПрАТ «СГ «ТАС» надало позивачці відповідь за вих. № 1234, в якій повідомило, що на підставі статей 35, 36 Закону № 1961-IV призупиняє розгляд її заяв про виплату страхового відшкодування, тому що не може прийняти рішення по страховій справі, оскільки не має документального підтвердження завершення кримінального провадження, а також страховику не відомо щодо набрання рішенням суду у такому провадженні законної сили (а.с. 31).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
З урахуванням положень пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV, суд вважав, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 56 676,00 грн, виплачується рівними частинами особам, які мають право на отримання страхового відшкодування, в даному випадку розподіляється між батьком, матір`ю та дочкою загиблого. Частка, що підлягає відшкодуванню позивачці, яка діє в інтересах малолітньої дочки загиблого, становить 18 892,00 грн.
Суд також вказав, що позивачка є особою, яка має право в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю її батька, оскільки на день його смерті перебувала на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання. Отже, враховуючи вимоги пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV, загальний розмір мінімально гарантованого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, становить 170 028,00 грн та підлягає стягненню із страховика завдавача шкоди.
Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.  Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
Отже, відсутність вини водія транспортного засобу, вироку суду у кримінальному провадженні та/або ухвали про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 не звільняє його страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. 
При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього, чого у даній справі зроблено не було.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та інших.
У справі, яка переглядається не встановлено, що ДТП трапилась внаслідок умислу пішохода  ОСОБА_4 або непереборної сили, тому в суду першої інстанції не було підстав для відмови у відшкодуванні його дочці -  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , страхової (регламентної) виплати.
У статті 3 Закону № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Наведена норма Закону № 1961-IV є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2022 року в справі № 304/936/19).
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Окрім того, страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Як встановлено судом першої інстанції, внаслідок ДТП, яка мала місце 22 червня 2020 року у м. Нова Каховка Херсонської області за участю автомобіля «BMW X5» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , загинув ОСОБА_4 .
На час смерті ОСОБА_4 мав на утриманні дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент ДТП була малолітньою особою, оскільки їй ще не виповнилось 14 років, та перебувала на утриманні у загиблого батька, а тому вона вправі вимагати виплати їй страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.
Оскільки страховий випадок настав у червні 2020 року, позивачка для розрахунку страхової виплати правильно виходила із розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі із 01 січня по 31 серпня 2020 року, встановленого згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який складав 4 723,00 грн.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на підставі пункту 27.2 статті 27 Закону№ 1961-IV позивачці має бути виплачене відповідачем мінімально гарантоване страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, у розмірі 36 мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку, що складає 170 028,00 грн (4 723,00 грн х 36).
Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо наявності підстав, передбачених пунктом 27.3 статті 27 вищевказаного Закону, для стягнення зі страховика на користь позивачки страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 , розмір якого пропорційно до її частки становить 18 892,00 грн (4 723,00 грн х 36 / 3).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача 18 892,00 грн моральної шкоди та 170 028,00 грн спричиненої шкоди втратою годувальника згідно полісу № АР/7924866, страхова сума за шкоду заподіяну життю та здоров`ю за яким становить 260 000,00 грн, не взявши до уваги, що у межах кримінальної справи № 661/3551/20 батьками загиблого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було заявлено цивільні позови до ПрАТ «СГ «ТАС»про стягнення 56 676,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 170 028,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, що перевищує ліміт відповідальності страховика згідно вказаного полісу, колегія суддів не приймає до уваги.
По-перше, суд першої інстанції при вирішенні даного спору врахував, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 56 676,00 грн і виплачується рівними частинами між особами, які в силу пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV мають право на отримання цього відшкодування, а саме між батьком, матір`ю та дочкою загиблого. Частка, що підлягає відшкодуванню позивачці, яка діє в інтересах малолітньої дочки загиблого, становить 18 892,00 грн.
По-друге, матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що батьки загиблого  ОСОБА_4 , які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні № 12020230000000253 від 23 червня 2020 року, заявляли аналогічні вимоги до ПрАТ «СГ «ТАС» у межах кримінальної справи № 661/3551/20, яка перебуває у провадженні Новокаховського міського суду Херсонської області, що наразі не здійснює правосуддя.
Як вбачається зі змісту обвинувального акту від 26 серпня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною 1 статті 135, частиною 3 статті 286 КК України, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було заявлено цивільні позови на суми 1 118 317,00 грн та 1 170 028,00 грн відповідно, а відповідач за цими вимогами не зазначений.
Крім того, відповідачем у цій справі не надано доказів, що батьки померлого  ОСОБА_4 у розумінні положень пункту 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV та статті 1200 ЦК України відносяться до категорії осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування (регламентної виплати), пов`язаного із втратою годувальника, зокрема, що вони є непрацездатними особами, на час смерті сина отримували пенсію за віком, проживали разом із померлим чи перебували на його утриманні тощо.
Зі змісту вищевказаного обвинувального акту видно, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (тобто на момент ДТП не досягли пенсійного віку) є працевлаштованими у ВМЗ «Мотор Січ» та зареєстровані і проживають у м. Волочиськ Хмельницької області.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний розмір мінімально гарантованого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, у даному випадку становить 170 028,00 грн, що не перевищує страховий ліміт (страхову суму), яка визначена у полісі № AР/7924866 від 26 травня 2020 року.
По-третє, у відзиві на позовну заяву ПрАТ «СГ «ТАС» взагалі не посилалося на обставини наявності права інших осіб на отримання страхового відшкодування у зв`язку із смертю  ОСОБА_4 при ДТП, яка мала місце 22 червня 2020 року, тому в силу диспозитивності цивільного судочинства такі твердження відповідача не були предметом дослідження судом першої інстанції.
З огляду на викладене в сукупності, відсутні підстави вважати, що стягнутий судом першої інстанції розмір шкоди перевищує страхову суму, передбачену полісом № АР/7924866, та не відповідає вимогам статей 9, 22, 27 Закону № 1961-IV.
Щодо аргументів відповідача про те, що він правомірно повідомив позивачці про неможливість прийняття рішення про виплату страхового відшкодування до моменту набрання судовим рішенням у кримінальному провадженні законної сили, то колегія суддів вважає їх такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
Положення статті 1187 ЦК України містять вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц та від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21.
Враховуючи презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілоого (загиблого)  ОСОБА_4 або непереборної сили.
Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.
При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Відтак, відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
Крім того, пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.
Враховуючи наведене, доводи ПрАТ «СГ «ТАС» про відсутність його вини у несвоєчасній виплаті страхового відшкодування та передчасність звернення позивачки до суду з позовом у цій справі є безпідставними.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарга відповідача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Є.П. Євграфова

Д.О. Таргоній