ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
05 червня 2024 року 
м. Київ
 
справа № 205/4372/21
провадження № 61-13487св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Темченка Романа Юрійовича на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                         від 03 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Приходченко О. С., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинного збудованого нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності.
Позовну заяву прокурор мотивував тим, що 20 листопада 2020 року державний реєстратор виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. (далі - державний реєстратор Сучкова Т. Ф.) на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної                    у м. Дніпропетровську ради від 23 лютого 2002 року «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону на АДРЕСА_1 » зареєструвала право приватної власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю - магазин, площею 130,9 кв. м, розташовану у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 2230264112101. Вказував, що рішення не має статусу правовстановлюючого документа та не може бути підставою для виникнення права власності на нерухоме майно. 
Із листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради                         від 09 лютого 2021 року встановлено, що рішення від 23 лютого 2002 року виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося. Відомостей про надання у користування та реєстрацію дозвільних документів ОСОБА_1 у зв`язку із будівництвом об`єкта нерухомого майна, площею 130,9 кв .м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не виявлено. Відповідно до інформації управління Державної архітектурно-будівельної комісії Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року, адреса:                АДРЕСА_2 , жодному об`єкту на території міста не надавалися, відповідні розпорядчі документи про присвоєння або зміну вказаної адреси відсутні, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися, містобудівні умови та обмеження для проектування та будівництва не надавалися. Дніпровською міської радою у листі від 24 лютого 2021 року зазначено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , у користування ОСОБА_1 не надавалася.
 
Прокурор зазначав, що про самовільне зайняття спірної земельної ділянки Дніпровській міській раді та її виконавчим органам відомо з січня 2021 року, однак жодних заходів для припинення її незаконного використання вжито не було, претензійно-позовну роботу, спрямовану на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд, не здійснено, тому цей позов фактично спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання. 
Згідно з даними з Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, які не надано у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду ОСОБА_1 не ухвалювалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилась.
 
Прокурор просив суд:
- зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно - нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв. м, розташовану за адресою:                   АДРЕСА_2 , здійснену на підставі рішення державного реєстратора Сучкової Т. Ф. від 24 листопада 2020 року (індексний номер 55317931), номер запису про право власності 39349983, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 2230264112101.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року позовні вимоги задоволено.
 
Зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно збудоване нерухоме майно: нежитлову будівлю (магазин), загальної площею 130,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т. Ф. від 24 листопада 2020 року (індексний номер 55317931), номер запису про право власності 39349983.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури  судовий збір у розмірі 4 540,00 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Темченка Р. Ю. залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                         від 03 червня 2022 року - без змін.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 належить до земель комунальної власності                                               і у користування ОСОБА_1 або комусь іншому не передавалася, тому суд дійшов висновку про те, що наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв. м, розташовану на зазначеній земельній ділянці, з одночасним припиненням речових прав її власника ОСОБА_1 на об`єкт такого нерухомого майна та його знесення.
 
Короткий зміст касаційної скарги  
 
У вересні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Темченко Р. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                         від 03 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову прокурора.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Ленінського районного суду                                              м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року задоволено клопотання представник ОСОБА_1 - адвоката Темченка Р. Ю. про зупинення дії рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі № 205/4382/21 до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
 
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2024 року справу призначено до розгляду                   у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скаргамотивована тим, щосуд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19), від 27 жовтня 2021 року                у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19), від 16 січня 2019 року            у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 22 січня 2020 року             у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19). 
 
Заявник посилається на положення статей 15, 16, 386, 391 ЦК України та вказує, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: доведеності факту порушення прав та встановленням того, що будівництво є самочинною забудовою. 
 
Обрано неналежний спосіб захисту прав позивача, що є самостійною підставою для скасування рішення.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2023 року заступник керівника Дніпровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради Скосарев І. Д. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
У жовтні 2023 року прокурор відділу Дніпровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради Лейченко О. В. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 листопада 2020 року на підставі рішення державного реєстратора Сучкової Т. Ф. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Підставою ухвалення рішення державним реєстратором стало рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 23 лютого 2002 року № 133.
 
Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року за даними містобудівного кадастру та Адресного плану АДРЕСА_2 не надавалася жодному об`єкту нерухомості на території міста, відповідні розпорядчі документи, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса, у розпорядженні управління відсутня. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за зазначеними адресами управлінням не надавалися, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися.
 
Відповідно до листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 09 лютого 2021 року № 3/2-3,  рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 23 лютого 2002 року № 133 «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 » (теперішня назва Велика Діївська) виконавчим комітетом Ленінської районної                                          у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося.
 
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради листом від 05 березня 2021 року № 10/1-67 повідомило, що у Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді відомості про реєстрацію/скасування дозвільних документів на об`єкті за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.
 
Встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 в оренду не передавалася, відповідних записів про речове право до Державного реєстру речових прав не вносилося. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Темченка Р. Ю.  підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частинах першій, другій статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                 і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що позов у цій справі поданий прокурором на захист права комунальної власності на землю. Порушення полягає у наданні самочинній споруді титулу об`єкта нерухомості, а реєстрація права власності відповідача на цей об`єкт нерухомості перешкоджає Дніпровській міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться. 
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
 
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
 
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень                    (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження                   (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада                      2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).
 
Отже, здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва спірного об`єкта нерухомості порушує права Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудований спірний об`єкт нерухомості.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
 
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
 
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
 
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                               від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).
 
Таким чином, висновки судів про те, що реєстрація права власності відповідача на цей об`єкт нерухомості перешкоджає Дніпровській міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій цей об`єкт знаходиться, суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові        від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), про те, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно.
 
Тому рішення суду першої інстанції та постанова суд апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора підлягають скасуванню з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
 
Отже, доводи касаційної скарги щодо способу захисту порушеного права чи інтересу частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи у суді касаційної інстанції.
 
При цьому колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 137, 138 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), де зазначено: «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)». 
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
 
Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України            від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), (тут і надалі у редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій державним реєстратором Сучковою Т. Ф.), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та Порядком № 1127.
 
Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
 
Таким чином, Верховний Суд констатує, що рішення державного реєстратора Сучкової Т. Ф. від 20 листопада 2020 року про державну реєстрацію права власності на новозбудовану будівлю за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 є незаконним, оскільки прийнято з порушенням вимог статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 40, підпункту 3 пункту 41 Порядку № 1127, тобто за відсутності документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (а. с. 24).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню у частині задоволення позову прокурора про скасування державної реєстрації, з прийняттям нової постанови про вимову у задоволенні позову в цій частині, в зв`язку  з тим, що це є неефективний спосіб захисту порушеного права.
 
Згідно зі статтею 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки за результатами касаційного перегляду справи Верховний Суд дійшов висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у частині вимог про скасування державної реєстрації та ухвалив своє судове рішення, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишив без змін, то  виконання зупинених судових рішень слід поновити у частині вимог про знесення самочинного будівництва.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції.
 
Прокурор за подачу позову сплатив судовий збір у розмірі 4 540,00 грн (дві вимоги немайнового характеру, подані юридичною особою).
ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги сплатила 6 810,00 грн, касаційної скарги - 9 080,00 грн.
 
Верховний Суд скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволення вимог прокурора про скасування державної реєстрації та ухвалив своє судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
 
Отже, з ОСОБА_1 на користь Дніпровської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір у розмірі 2 270,00 грн, пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
 
У свою чергу з Дніпровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг у розмірі 7 945,00 грн (3 405,00 + 4 540,00), пропорційно позовним вимогам, у задоволенні яких відмовлено. 
 
Оскільки позов прокурора задоволено частково, судові витрати покладені на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України, суд зобов`язує Дніпровську обласну прокуратуру, на яку покладена більша сума судових витрат, сплатити різницю на користь ОСОБА_1 , а саме: 5 675,00 грн (7 945,00 - 2 270,00).
 
Тому остаточно з Дніпровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 5 675,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Темченка Романа Юрійовича задовольнити частково.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у частині вимог про скасування державної реєстрації права власності та розподілу судових витрат скасувати, ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1 про скасування  державної реєстрації права власності відмовити.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у частині вимог про знесення самочинно збудованого нерухомого майна  залишити без змін.
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 675,00 грн (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень 00 коп.).
 
Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                       від 03 червня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у частині вимог про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,     є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

                                                                                                        Б. І. Гулько

                                                                                                        Г. В. Коломієць

                                                                                                        Р. А. Лідовець