ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року	Львів	Справа № 466/11976/23 пров. № А/857/4375/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,
з участю секретаря судового засідання –      Хомин Ю. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року у справі №466/11976/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області, інспектора Управління патрульної поліції Марковича Михайла Михайловича про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції – Зима І. Є.,
дата ухвалення рішення – 18 грудня 2023 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 21 грудня 2023 року,

                                                         в с т а н о в и в:

Адвокат Квак В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до відповідачів - Управління патрульної поліції у Львівській області, інспектора Управління патрульної поліції Марковича Михайла Михайловича, в якому просив визнати протиправними дії інспектора УПП Марковича М.М. щодо зупинки 06 лютого 2023 року автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 ; скасувати постанову серії ЕАС № 6509715 від 06 лютого 2023 року про накладення адміністративного стягнення на позивача. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що зупинка транспортного засобу була протиправною, всі докази які були здобуті працівником поліції після (внаслідок) такої зупинки є недопустимими доказами і не можуть бути покладені в основу постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. На думку апелянта, оскаржувана постанова була винесена на основі недопустимих доказів, а отже така постанова підлягає скасуванню. Крім того, звертає увагу на те, що оскільки оскаржувана постанова йому не вручалась, то у випадку доведеності вини позивача (про що ішлось вище), стягненню може підлягати лише сума штрафу в розмірі 20400 грн, а іншій частині (щодо подвійного розміру) постанова підлягає скасуванню. З врахуванням наведеного просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позов задовольнити.
Відповідачі відзиви на апеляційну скаргу не подали. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позивач (апелянт) – ОСОБА_1 та представник позивача – Квак В. В. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, а також пояснення позивача і представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 лютого 2023 року поліцейським УПП у Львівській області Марковичем М. М. винесено оскаржувану постанову серії ЕАС №6509715, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 20400,00 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 06 лютого 2023 року о 17:47 год., керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на трамвайну колію зустрічного напрямку, будучи позбавленим права керування постановою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/6231/22 від 27 вересня 2022 року, чим порушив п.2.1.а ПДР України, відповідальність за що передбачена ч.4 ст.126 КУпАП.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для скасування оскаржуваної постанови серії ЕАС №6509715 від 06 лютого 2023 року відсутні, оскільки факт вчинення адміністративного правопорушення доведений відповідачем належними та допустимими доказами; в діях поліцейського порушень вимог закону під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та в ході судового розгляду справи не встановлено, а тому позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП. 
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно зі ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Ст.9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ст.251 КУпАП передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
За змістом п.1.3 та п.1.9 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 11.9 ПДР України передбачає, що  забороняється виїжджати на трамвайну колію зустрічного напрямку, відокремлені від проїзної частини трамвайні колії та розділювальну смугу.
Крім того, відповідно до п.п.2.1(а) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з ч.4 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 06 лютого 2023 року о 17:47 год., керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_1 виїхав на трамвайну колію зустрічного напрямку, при цьому, водій керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування постановою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/6231/22 від 27 вересня 2022 року, чим порушив п.2.1 (а) ПДР України, а саме: керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами та вчинив адміністративне правопорушення за ч.4 ст.126 КУпАП.
Ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегією суддів оглянуто та досліджено відеозаписи з камери нагрудного реєстратора поліцейського та відеореєстратора службового автомобіля працівника поліції, що знаходиться на цифровому носії інформації DVD-R та міститься в матеріалах справи (а.с.40), з яких вбачається, що позивач, керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 , виїхав на трамвайну колію зустрічного напрямку, інспектор спостерігав факт допущення позивачем порушення вимог ПДР та в подальшому здійснив зупинку автомобіля позивача. 
Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, перед початком розгляду справи про адміністративні правопорушенні, інспектор поліції, згідно зі ст.278, 279 КУпАП та Інструкції «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №1395 від 07 листопада 2015 року представився та пояснив позивачу причину зупинки; йому було роз`яснено права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП.
На відеозаписі зафіксовано, що при спілкуванні з поліцейськими, позивач визнав факт вчинення порушення ПДР та не зміг пояснити причини вчинення вказаних дій.
Таким чином, доводи апелянта про те, що зупинка транспортного засобу була протиправною, всі докази, які були здобуті працівником поліції після (внаслідок) такої зупинки є недопустимими доказами і не можуть бути покладені в основу постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є безпідставними з наведених вище мотивів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у ст.286 КАС України законодавець навів вичерпний перелік судових рішень, які суд може ухвалювати в цій категорії справ, тому суд не наділений правом визнавати дії суб`єкта владних повноважень протиправними.
Щодо правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, то колегія суддів зазначає, що з відеозапису з камери нагрудного реєстратора поліцейського, що знаходиться на цифровому носії інформації DVD-R, який міститься в матеріалах справи (а.с.40) вбачається, що інспектором патрульної поліції у ході перевірки документів встановлено, що ОСОБА_1 позбавлений права керування транспортними засобами на підставі постанови Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/6231/22 від 27 вересня 2022 року
Так, відповідно до з ЄДРСР постановою Шевченківського районного суду м.Львова у справі №466/6231/22 від 27 вересня 2022 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням його права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік. 
Таким чином, подані представником відповідача докази відповідають вимогам ст.251 КУпАП, ст.72, 73, 74, 75, 76 КАС України, відображають обставини, які описані в оскаржуваній постанові, одержані без порушення порядку, встановленого законом, а тому є належними, достовірними та достатніми для притягнення винної особи до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП.
Будь-яких доказів на спростування цих обставин позивачем не подано, а судом не здобуто.
Щодо покликань апелянта на незаконність подвоєння розміру сплати штрафу, то колегія суддів такі відхиляє і вважає, що у спірних правовідносинах предметом розгляду є правомірність винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а не порядок її виконання. 
Крім того, зі змісту оскаржуваної постанови ЕАС №6509715 від 06 лютого 2023 року вбачається, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 06 лютого 2023 року о 17:47 год. керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування таким, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №6509715 від 06 лютого 2023 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності на підставі ч.4 ст.126 КУпАП прийнята правомірно та підстави для скасування такої відсутні.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,                                                   
                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року у справі №466/11976/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 03 квітня 2024 року.