ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 р. 	Справа № 480/11633/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 (ухвалене суддею Савицькою Н.В.)   по справі № 480/11633/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся  до   суду з позовом до Військової чистини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 % грошового забезпечення за кожний повний календарний рін служби у день виключення зі списків особового складу військової частини через сімейні обставини або інші поважні причини;  зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 % грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу військової частини через сімейні обставини або інші поважні причини.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 р. позов  задоволено.
Не погодившись із рішенням            суду першої            інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.01.2024   р.  та прийняти  нове рішення, яким у  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України  «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Одночасно зазначає, що позивач   не має підстав для отримання одноразової грошової допомоги, яка передбачена абзацами 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, оскільки ця допомога не пов`язана з тими підставами для звільнення з військової служби, з яких звільнився позивач.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги   підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 28.08.2023 № 180 ОСОБА_1 виключено з списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнено у запас Збройних сил України, згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку із здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.08.2023 № 60 о/с та направлений на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28.08.2023. Вислуга років в календарному обчисленні 13 років 10 місяців 17 днів..
20.09.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою, в якій, просив виплатити йому, відповідно до    ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
29.09.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 НГУ листом №40/51/12-1156 повідпомлено позивачеві, що у разі звільнення у зв`язку з сімейними обставинами або іншими поважними причинами у період з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (п. п. “г”) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовець не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до статті 15 Закону № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки обставини та причини такого звільнення визначені зазначеними нормами Закону № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», а не рішенням Кабінету Міністрів України, як це передбачено ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Не погоджуючись з вищезазначеною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.  
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач має право на отримання грошової допомоги, оскільки таке право прямо передбачено статтею 15 Закону № 2011-ХІІ.  
Суд апеляційної інстанції не  погоджується з такими  висновком суду першої інстанції  з наступних підстав.
Згідно із  ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” № 2232-ХІІ (в редакції чинній на час спірних правовідносин, в подальшому Закон № 2232-ХІІ), Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно із  ч. 1 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:   у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;  у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 1) у мирний час: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану): 3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: 
Згідно із абз. 12 п.п.  г п. 3  ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби,  під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема,  якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до абз.  1 п. 2 ст.15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”   № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивача з військової служби, в  подальшому – Закон № 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених  пунктом 1  частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Згідно із абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ,  військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Кабінетом Міністрів України ухвалено постанову від 12.06.2013 № 413 (в подальшому  – Постанова № 413), якою – на виконання положень статті 26 Закону № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618 – затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (в подальшому  – Перелік № 413).
Відповідно до  вищезазначеного Переліку № 413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та осіб рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) – військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) – військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);
укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;
хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;
неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);
довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховним Судом у рішення від 24.01.2024  по справі  № 140/1143/23, проаналізувавши положення  пункту  2 (абзаци перший, другий) статті 15 Закону № 2011-ХІІ у взаємозв`язку із підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ зроблено наступний висновок:
“Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.
Зокрема, частина 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (пункт 1 частини п`ятої); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації – протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану – до оголошення демобілізації) (пункт 2 частини п`ятої); з моменту оголошення мобілізації – протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану – до оголошення демобілізації (пункт 3 частини п`ятої).
Таким чином, для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.
Так, Верховний Суд не погодився із висновком судів попередніх інстанцій у справі № 140/1143/23 про те, що звільнення позивачки через “сімейні обставини” (тобто коли “один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років”; абзац десятий підпункту “г” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ) підпадає під дію абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ.
У цьому аспекті суд касаційної інстанції зауважив, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону № 2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (ним, як уже з`ясували, є Постанова № 413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.
Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті “в” пункту 3 частини 2статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті “ґ” пункту 1 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті “ґ” пункту 1 частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови № 413, а також редакцією абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивачки у справі № 140/1143/23 – 26.08.2022).
Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через “сімейні обставини або інші поважні причини”, які передбачені, зокрема, у підпункті “г” пункту 1, підпункті “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті “ґ” пункту 2, підпункту “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті “г” пункту 2 частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би “частину” норми, якої бракує [в законі]; натомість “сімейні обставини або інші поважні причини”, які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону. З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених [у цьому абзаці постанови] структурних частинах статті 26 Закону № 2232-ХІІ суд зробив висновок, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин , які затверджені Постановою № 413, як, власне, (“бланкетної”) умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ), а звідси – для застосування частини 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діла на дату звільнення позивачки з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданому Переліку № 413).”
Судовим розглядом встановлено, що позивач звільнений з військової служби за підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):   здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 26 Закону № 2232-ХІІ, визначає можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом № 2232-ХІІ.
При цьому, положення абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки, позивач звільнений з військової служби з підстав, які передбачені Законом № 2232-ХІІ, а не з підстав, передбачених Переліком № 413, то на нього не розповсюджуються положення частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII в частині виплати одноразової грошової допомоги.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду   від 24.01.2024 у справі № 140/1143/23 та від 02.05.2024 у справі 280/2024/22.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України,  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1  не обґрунтовані, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст.    315, п. 4 ч. 1 ст.    317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2024      та прийняти   постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд. 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 по справі № 480/11633/23 - скасувати.
Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич