У Х В А Л А
 
17 червня 2024 року
м. Київ
справа № 536/2044/21
провадження № 61-7973ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання як чоловіка і дружини, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і дружини в період із квітня 2009 року до 17 грудня 2011 року, визнати їх спільною сумісною власністю будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається із: житлового будинку літ. «А», «А1», «ал», «а1», «аг», загальною площею 131,4 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м; вбиральні, літнього душу літ. «В», сараю літ. «Г», льоху літ. «Д», вигребу літ. «І», воріт, хвіртки № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, загальною площею 131,4 кв. м, житловою площею 
40,3 кв. м.
Вказувала, що 26 вересня 1991 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування отримав у дар від ОСОБА_3 вказаний житловий будинок, 
1968 року забудови, зроблений з цегли, критий шифером, житловою площею 26 кв. м, сарай.
22 вересня 2004 року рішенням Виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 73 ОСОБА_1 надано дозвіл на виконання будівельних робіт на будівництво прибудови до житлового будинку і господарських будівель; виробничим бюро при головному архітекторі Кременчуцького району Полтавської області розроблено проєкт забудови земельної ділянки індивідуального забудовника.
Із квітня 2009 року вони з відповідачем почали проживати однією сім`єю в спірному будинку, де її було зареєстровано в жовтні 2011 року. 
У червні 2010 року вони за спільні кошти почали перекриття даху будинку, восени розпочали роботи всередині будинку, а влітку 2011 року зовнішні роботи в прибудові та побудували сарай.
17 грудня 2011 році сторони зареєстрували шлюб та продовжили будівництво будинку та господарських будівель за спільні кошти. Відповідач отримував пільгову пенсію шахтаря, підробляв. За взаємною домовленістю вона до червня 2017 року займалася домашнім господарством, потім працевлаштувалася, а зароблені кошти вкладали в будівництво, залишаючи мінімум для проживання.
У 2019 році реконструкцію будинку та будівлю інших господарських споруд було закінчено, 24 липня 2019 року виготовлено технічний паспорт та зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, видану 07 серпня 2019 року. 
09 вересня 2019 року відповідач зареєстрував на своє ім`я право власності на спірний будинок з господарськими будівлями.
16 листопада 2021 року шлюб між ними було розірвано. 
Зазначала, що коли вони почали проживати як сім`я в квітні 2009 року, то в прибудові були стіни без даху, і вони разом з відповідачем фактично закінчили будівництво спірного будинку. 
21 серпня 2023 року рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області в задоволенні позову відмовлено.
15 лютого 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 серпня 
2023 року скасовано в частині відмови у визнанні майна спільною сумісною власністю, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1   будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , що складається із: житлового будинку літ. «А», «А1», «ал», «а1», «аг», загальною площею 131,4 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м; вбиральні, літнього душу літ. «В», сараю літ. «Г», льоху літ. «Д», вигребу літ. «І», воріт, хвіртки № 1, огорожі № 2, огорожі № 3, загальною площею 131,4 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області 
від 21 серпня 2023 року залишено без змін.
28 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргуна постанову Полтавського апеляційного суду 
від 15 лютого 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 серпня 2023 року залишити в силі.
Необхідно відмовити в відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення в справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним). 
Конституційний Суд України керувався тим, що в касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Верховний Суд як суд касаційної інстанції в цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України 
від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише в разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Установлений у пункті 2частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи в спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
У справі предметом позову є встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. 
Заявник оскаржує постанову суду апеляційної інстанції, якою задоволено позов в частині визнання майна спільною сумісною власністю сторін.
З матеріалів касаційного оскарження встановлено, що вартість майна (будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 )складає 
696 241,00 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).
У касаційній скарзі заявник не зазначив, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для нього.
Не містять доводи касаційної скарги і посилання на суспільний інтерес та необхідність у формуванні чи суперечливість у практиці застосування судом апеляційної інстанції статей 328, 331 Цивільного кодексу України, статей 21, 57, 60, 62, 74 Сімейного кодексу України.
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
Верховний Суд не вбачає підстав, за наявності яких судове рішення в справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мало бути переглянуте в касаційному порядку. 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову в відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення в справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому в відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду 
від 15 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання як чоловіка і дружини, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                    Є. В. Петров
                                                                                                                    В. В. Пророк