Справа №752/28713/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1209/2024

 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року                                                                                               місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                         Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.10.2018 року між ним та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено попередній договір, відповідно до змісту якого сторони зобов`язалися у строк не пізніше 15.02.2019 року укласти договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Пунктом 3 зазначеного вище договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу позивачем передано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 224 000, 00 грн. У визначений законом строк договір не було укладено, оскільки продавці почали ухилятися від його укладення. Пунктами 4, 5 попереднього договору передбачено, що у разі, коли договір купівлі-продажу не відбудеться, продавці зобов`язуються повернути покупцю отримані від нього кошти у розмірі 224 000, 00 грн. у повній сумі протягом трьох діб з дня вимоги, заявленої у будь-якій формі; у разі відмови (ухиляння) від укладення договору купівлі-продажу у визначений в пункті 1 строк, сторона повинна сплатити пеню у розмірі 100 відсотків від суми попереднього договору.
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь 224 000, 00 грн. основного боргу та 224 000, 00 грн. пені, а також судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м Києва від 10 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів, задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 448 000, 00 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 480, 00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 04.10.2023 року направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
30.10.2023 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга, в якій він просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
25.03.2024 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з умов укладеного між сторонами по справі попереднього договору від 30.10.2018 року, ОСОБА_3 при укладенні такого попереднього договору сплатив відповідачам повну вартість будинку, який відповідачі зобов`язувалися продати йому, уклавши основний договір не пізніше 15.02.2019 року.  За таких умов основне зобов`язання покупця за правовідношенням купівлі-продажу, а саме сплата вартості майна, позивачем було виконано ще на стадії укладення попереднього договору. Натомість відповідачі відповідно до п. 1 вищевказаного попереднього договору мали підготувати та зібрати документи, необхідні для укладення договору купівлі-продажу, після чого оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку.
Відповідно до п.4 попереднього договору у разі, коли договір купівлі-продажу не відбувся, продавці зобов`язані повернути покупцю повну суму отриманих коштів (224 000,00 грн.). Крім того умовами попереднього договору сторони перебачили й штрафні санкції для особи, яка ухиляється від укладення основного договору, у вигляді обов`язку сплати 100% коштів, переданих покупцем продавцям за попереднім договором. Незважаючи на те, що сторони назвали такі штрафні санкції пенею, враховуючи обумовлений характер їх сплати, фактично така неустойка по суті є штрафом, що тим не менш жодним чином не має вирішального значення у даному випадку. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на не вчинення іншими учасниками справи певних дій або відсутність певної події, обов`язок доведення вчинення цих дій або наявність певної події покладено на такого іншого учасника, який стверджує про існування таких дій чи подій.  
Враховуючи фактичне вчинення позивачем основного обов`язку покупця (сплату коштів за товар), зважаючи на подальший продаж відповідачами спірного будинку іншій особі, суд першої інстанції  обґрунтовано прийшов до висновку про те, що обов`язок доведення поважності причин неукладення основного договору в передбачений строк, покладається саме на відповідачів. В даному випадку вказаний обов`язок виконано не було, доказів  неукладення договору саме через дії позивача до суду представлено не було, через що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про покладення відповідальності саме на відповідачів.
У відповідності до положень ст.. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції можуть бути прийняті апеляційним судом лише за виключних обставин, а саме коли сторона не тільки обґрунтує, але і доведе наявність обставин, які поза її волею перешкоджали їй подати такі докази до суду першої інстанції. 
До своєї апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 долучив ряд документів, які він вважає доказами по справі. Неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції апелянт обґрунтовував неналежністю його повідомлення про час і місце розгляду справи.  В той же час такі твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом. 
З матеріалів справи вбачається, що повістки про виклик в судове засідання обом апелянтіам направлялися за зареєстрованими адресами відповідачів і повернулися у зв`язку із їх відсутністю  за відповідною адресою. За таких умов, відповідно до ст.. 131 ЦПК України відповідачі є належно повідомленими про розгляд справи. 
Також суд зважає й на те, що у розгляді справи брав участь адвокат Крупський В.В., який на стадії розгляду  справи в суді першої інстанції представляв інтереси ОСОБА_4 , а на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції обох відповідачів. Інший відповідач -  ОСОБА_1 також був належним чином обізнаний з фактом розгляду справи, направляв до суду заяви та клопотання. Окрім вказаного, обидва апелянта повідомлялися телефонограмами про час та місце розгляду справи за телефонними номерами, належність яких вони самі підтвердили у своїх заявах до суду. 
Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність жодних обмежень кожному з апелянтів у можливості подання вищевказаних письмових доказів на стадії розгляду справи в суді першої інстанції. 
Не може слугувати об`єктивними причинами неможливості подання таких доказів і той факт, що представник відповідачів не був присутній в засіданні при вирішенні справи та подав заяву про відкладення слухання справи у зв`язку з поважними причинами неможливості з`явитися у судове засідання. 
Відповідно до ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної його неявки в судове засідання незалежно від причин неявки. З огляду на вищевказану правову норму лише перша неявка належним чином повідомленої сторони у зв`язку з наявністю поважних причин неявки може бути підставою для відкладення розгляду справи. У разі повторної неявки суд слухає справу за відсутності сторони, яка не з`явилася,  незалежно від причин такої неявки.
Враховуючи вищевикладене, колегія судді апеляційного суду приходить дло висновку про неможливість врахування при вирішенні справи доказів, які не були без поважних причин подані до суду першої інстанції. 
 
В ході розгляду справи в суді першої інстанції, адвокат Крупський В.В. подав заяву про виклик і допит свідка. Оскільки дана заява не була вирішена судом першої інстанції (фіксування судового засідання не проводилось через відсутність сторін, а текст оскаржуваного рішення не містить інформації про вирішення такої заяви), з метою забезпечення  апелянту можливості вільного представлення доказів на підтвердження своєї позиції таке клопотання було задоволене судом апеляційної інстанції, в суд була викликана і допитана в якості свідка ОСОБА_5 .  
Вказаний свідок повідомила суду про те, що саме позивач ухилявся від укладення основного договору. Крім того, як зазначив свідок, 15.09.2019 року сторони погодили зміну дати укладення основного договору, що закріпили у відповідному договорі. 
Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти покази даного свідка і вважати їх належними доказами у справі з огляду на наступне:
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Дату укладення основного договору сторони погодили та закріпили в попередньому договорі від 30.11.2018 року, який було нотаріально посвідчено.
Відповідно до ст.. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.
Враховуючи вищевказані норми, зміна визначеної нотаріально посвідченим попереднім договором дати укладення основного договору могла бути здійснена виключно іншим нотаріально посвідченим правочином. Більш того, в абз. 3 п. 1 попереднього договору сторони прямо встановили, що продовження терміну для укладення основного договору купівлі-продажу та погодження додаткових питань між сторонами має бути оформлене відповідною нотаріально посвідченою угодою. 
Недотримання форми правочину у разі встановлення обов`язку щодо його нотаріального посвідчення, як законом, так і договором, відповідно до ст.. 219 ЦК України призводить до нікчемності такого правочину. За таких умов твердження свідка про те, що сторони змінили дату укладення основного договору, підписавши відповідну угоду лише в простій письмовій формі, не може бути прийнято судом.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що сама така угода про зміну строку укладення основного договору до суду першої інстанції не подавалася, була долучена апелянтом лише до апеляційної скарги, суд відмовив у прийнятті такого доказу та встановив неможливість його врахування при розгляді справи, про що і було зазначено вище. За таких умов, фактично дана угода не є складовою матеріалів справи. При цьому позивач категорично заперечує сам факт укладення такої угоди, зазначивши, що як би вона була подана належним чином до суду, він би ставив питання  про дослідження належності підпису на ній позивачу. В той же час, оскільки, як вже зазначалося вище, належним чином вказана угода до суду не подавалася, зазначене дослідження не проводилось. 
З огляду на вищевказане, а також враховуючи те, що свідок ОСОБА_5 перебуває в родинних відносинах з обома відповідачами по справі, крім того за її твердженнями  саме вона здійснювала організацію укладення попереднього договору між сторонами та повинна була організувати й укладення основного договору, колегія суддів апеляційного суду вважає даного свідка зацікавленим в результаттах розгляду справи, відтак не може покласти її покази в основу рішення по справі. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                         С.О. Журба

Судді                                                                                                                     Т.О. Писана  

                                                                                                                               К.П. Приходько