УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 червня 2024 року
 
м. Київ
 
справа № 295/10907/23
провадження № 61-7641ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4 ,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане в період шлюбу між ним та ОСОБА_2 , а саме:
квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат та службових приміщень загальною площею 72,31 кв.м. та житловою площею 41,2 кв.м. та
квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат та службових приміщень загальною площею 45,69 кв.м. та житловою площею 22,73 кв.м.;
- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 ;
- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_4 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні вищевказаними квартирами та передати йому ключі від вхідних дверей цих квартир.
17 листопада 2023 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_2 та заборонити всім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії.
В обґрунтування заяви зазначав, що 30 серпня 2022 року за письмовою його згодою ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 їх спільний, як подружжя магазин за адресою: АДРЕСА_5 . Після чого, за рахунок грошових коштів в сумі 46 000,00 дол. США, остання мала погасити залишок боргу по кредитному договору № 11353468000 від 29 травня 2008 року, та на підставі якого було укладено договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 .
Після звернення позивача до суду ОСОБА_4 , яка є його донькою та ОСОБА_2 , остання 16 вересня 2022 року внесла грошові кошти, отримані з продажу магазину на користь ТОВ «Девелоп Фінанс», якому на підставі договору факторингу №16/09/1/2022 від 16 вересня 2022 року AT «Укрсиббанк» відступило право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11353468000 від 29 травня 2008 року від імені їх доньки, в результаті чого між ТОВ «Девелоп Фінанс» та ОСОБА_4 цього ж дня, тобто 16 вересня 2022 року,  підписано договір відступлення права вимоги (цесії) за договором іпотеки від 29 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального договору за реєстрованим номером 9656 та ОСОБА_4 стала іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 .
У зв`язку із вищевикладеним, наразі є всі достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 , під приводом наявності нібито непогашеного боргу перед нею відповідачем, має правові підстави здійснити звернення на предмет іпотеки, шляхом його перереєстрації на своє ім`я або на ім`я третіх осіб, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.
Також вважає, що є ґрунтовні підстави вважати, що ОСОБА_2 може вчинити такі ж дії щодо квартири АДРЕСА_3 .
Таким чином, невжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на нерухоме майно, зробить неможливим виконання рішення суду, у тому разі, якщо позовні вимоги будуть задоволені.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 та заборонено всім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо відчуження вищевказаних квартир, в тому числі в Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Суд першої інстанції зробив висновок, що мотиви забезпечення позову, зазначені у заяві, дають підстави припускати, що у випадку задоволення позову невжиття заходів забезпечення позову можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Внаслідок цього законні права позивача не будуть захищені, тому, враховуючи вимоги співмірності та розумності, заяву про забезпечення позову потрібно задовольнити.
Ухвалу оскаржила ОСОБА_4 , як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки. 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , як такі, що не спростовують висновки суду першої інстанції.
У травні 2024 року ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - ОСОБА_5 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову повністю.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці, відтак, ОСОБА_2 не могла розпоряджатись цією квартирою без згоди іпотекодержателя.
Вважає, що суд такою ухвалою вирішив питання про її права та обов`язки, оскільки накладені обтяження перешкоджають задовольнити її вимоги за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору.
У визначений в ухвалі строк заявник усунув недоліки касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_4 , зміст ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати             в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
 
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться                           у майбутньому утрудненим чи неможливим.
 
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає                                             в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача,               так і відповідача.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів               з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
 
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом                                       залежно від конкретного випадку.
 
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                       № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише                 в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу порушених прав послався на те, що відповідачка ОСОБА_2 як єдиний власник може здійснити відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, що зробить неможливим ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
 
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується цивільним судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
 
Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22 (провадження № 61-12011св22).
 
Співмірність передбачає співвідношення цивільним судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
 
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, суди установили, що предметом спору в цій справі є визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні спірним майном.
Вимоги позову направлені на захист прав позивача, зокрема права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно.
Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про накладення арешту в порядку забезпечення позову на квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 та заборони здійснювати реєстраційні дії з цим майном, є ефективним захистом можливих порушених прав позивача від недобросовісних дій з боку відповідачки, яка є єдиним власником спірного нерухомого майна, без порушення чи безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів відповідачки, задля забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та будуть достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту, забезпечать баланс прав та обов`язків сторін у справі та усунуть можливі подальші судові спори в разі задоволення заявлених позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено права ОСОБА_4 як іпотекодержателя, є безпідставними, з огляду на таке.
 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається                    у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
 
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
 
За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.
 
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020            у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання, до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21) зроблено висновок, що якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.
 
Спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишаються співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не перейшло, а змінено вид спільної власності.
 
У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.
 
Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).
 
Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
 
Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, у тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
 
Із урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що застосування заходів забезпечення позову у вигляді арешту та заборони вчинення реєстраційних дій не порушить права ОСОБА_4 , як іпотекодержателя майна.
 
Інші доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона                                   є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника                                   з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю, за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник