П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
 20 березня 2024 року                                                                                      місто  Київ
                                                                                                                  справа № 378/210/23
                                                                                           провадження №22-ц/824/6386/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.
 
сторони: 
позивач -    ОСОБА_1    
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши  у судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Корєньковим Ігорем Анатолійовичем,
 
на  рішення Ставищенського  районного суду  Київської області  від  30 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді  Гуртовенка Р.В., 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся  до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просив  свідоцтво про право на спадщину № 32 від 14 січня 2022 року, видане Ставищенською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 визнати недійсним в частині права позивача на обов`язкову частку у спадщині в розмірі частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на обов`язкову частку у спадщині за його батьком ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки  квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що  у 1979 році  ордер на вселення в квартиру  АДРЕСА_1 надавався на 4 особи: матір позивача ОСОБА_5 , на батька позивача ОСОБА_4 , на сестру позивача - ОСОБА_6 , та на позивача.
Матір позивача ОСОБА_5 померла у 1986 році.
У 1994 році відбулася приватизація вказаного нерухомого майна, а саме частка квартири перейшла у приватну власність батька ОСОБА_4 , та інша частка квартири перейшла у приватну власність сестри позивача ОСОБА_6 .
У 2006 році померла сестра позивача ОСОБА_6 та належну їй частку квартири успадкувала її донька ОСОБА_3 .
У 2020 році батько позивача ОСОБА_4 у Ставищенській державній нотаріальній конторі склав заповіт на користь своєї онуки ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 .
Ставищенською державною нотаріальною конторою на підставі заповіту  на ім`я племінниці  позивача ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину № 32 від 14 січня 2022 року на частку квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2   померла племінниця позивача ОСОБА_3 і на даний  момент спадкувати  вказану квартиру претендують особи по лінії батька ОСОБА_3 .
Позивач частково не погоджується із заповітом та свідоцтвом про право на спадщину від 14 січня 2022 року, у зв`язку  з яким племінницею позивача ОСОБА_3 успадковано всю частку належної його батьку спадкової квартири, оскільки у заповіт не був включений позивач як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.
З  2019 року на момент смерті батька позивача та відкриття спадщини, на момент видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину і по теперішній час, позивач був і є інвалідом II  груп, непрацездатна особа.
Позивач залишився єдиним спадкоємцем першої черг спадкування за законом за своїм батьком.
З 6 вересня 2018 року позивач зареєстрований та постійно проживав у спадковій квартирі разом зі своїм батьком, в тому числі і на момент смерті останнього та відкриття спадщини. Позивач вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини не складав і не подавав. Розмір обов`язкової частки  у спадщини позивача складає частки спадкової квартири, оскільки є половиною частки спадщини батька, яка складає частку квартири.
Рішенням  Ставищенського районного суду Київської області від  30 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням,  представник ОСОБА_1 - адвокат Кореньков І.А. подав апеляційну скаргу, в який  просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невмотивовано прийняв до уваги інформацію про перетин позивачем державного кордону України, яка  одержана з порушенням порядку встановленого законом, надана в непередбачений спосіб неуповноваженою особою Сам документ складений з порушенням форми та вимог ДСТУ, які висуваються до його складання, а інформація не відповідає дійсності, її достовірність ставилась позивачем і його представником під сумнів, а тому не могла бути прийнята судом до уваги як доказ внаслідок його недопустимості та недостовірності. Інформація що міститься у довідці не могла бути надана Головним центром обробки спеціальної інформації  Державної прикордонної служби України, яка не є власником бази в контексті Положення  про базу даних «Відомості про осіб, які  перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території».
Свідок ОСОБА_7   є упередженим, відповідно його покази не могли бути враховані судом.
Суд першої інстанції не взяв до уваги документи, зокрема паспорт позивача, копію довідки Ставищенської сільської ради від 8 грудня 2022 року, витяг з реєстру територіальної громади, які містять інформацію та підтверджують факт проживання позивача разом із спадкодавцем на момент смерті останнього.
Позивач вимушено перебував в Республіці Польща через  перенесену операцію на сердці, яка проводилася у Польщі, короновірусну інфекцію.
Суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у допиті свідка  ОСОБА_8 , чим порушив право позивача на справедливий суд. Судом не забезпечено доступу до правосуддя. Позивачу не надано можливості  довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, не забезпечено право позивача на подання всіх доказів.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що оскаржуване рішення містить мотиви, якими керувався суд при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, того чому певні докази були взяті до уваги або відхилені судом. Доводи апелянта про те, що довідка Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №378/210/23/1447/2023 від 2 червня 2023 року одержана з порушенням порядку встановленого законом та надана в непередбачений спосіб неуповноваженою юридичною особою, та те що вона складена з порушенням форми та вимог ДСТУ, а інформація викладена в ній не відповідає дійсності, нічим не підтверджені та не спростовані. Довідка №378/210/23/1447/2023 надана на виконання ухвали Ставищенського районного суду Київської області від 2 червня 2023 року саме по цій справі,  містить дані про те яким органом вона сформована, електронно цифровий підпис посадової особи, яка її підписала, та вичерпні дані про дати перетину державного кордону України ОСОБА_1 , який є позивачем по справі. Позивач ОСОБА_1 під час надання свідчень в суді не заперечував той факт що у зазначені в довідці періоди перетинав кордон України та виїжджав до Польщі, де тимчасово проживав та працював. Оскільки позивач ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі своїм батьком на час його смерті, у період з 20 травня 2020 року по 13 квітня 2021 року, тобто безпосередньо перед смертю батька в сукупності більше 9-ти місяців жив за кордоном, що  підтверджено інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка була досліджена судом, не подав нотаріусу у встановлений ст. 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відповідно суд відмовив останньому у задоволені позовних вимог.  Посилання апелянта на те, що суд допустив невідповідність висновків обставинам справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи нічим не доведено апелянтом у поданій скарзі та є надуманими.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Юхименко І.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 , представник  позивача  адвокат Корєньков І.А. та третя особа Ставищанська державна нотаріальна контора повідомлені про дату, час і місце  засідання суду шляхом направлення судових повідомлень на електронні адреси, інформація щодо яких міститься в матеріалах справи, що підтверджується  звітами про доставку вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 5 березня 2024 року (том №2, а.с. 136,138,139). 
Третя особа Ставищанська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Цимбалюк В.М.  причини неявки свого представника суду  не повідомила.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Корєньков І.А. 20 березня 2024 року направив на електронну пошту суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Заява підписана за допомогою ЕЦП.
Враховуючи те, що адвокат Корєньков І.А. до клопотання будь-яких документів щодо неможливості взяти участь у судовому засіданні не надав,  суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, визнавши причини його неявки неповажними. 
 Зважаючи на зміст апеляційної скарги та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції сторони позивача в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якої до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 та його представника адвоката Корєнькова І.А., які не з`явилася в судове засідання.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склав заповіт, яким заповів все своє майно ОСОБА_3 .. Остання після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4 в шестимісячний строк звернулась до Ставищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 14.01.2022  отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії довідки №1958 від 26.07.2021 ОСОБА_4 до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , разом з ним постійно проживала та була зареєстрована його онука ОСОБА_3 .. Інших спадкоємців, які б проживали постійно із спадкодавцем до дня його смерті немає (т. 1 а. с. 52).
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0097433 ОСОБА_1 має другу групу інвалідності з 01.02.2021, загальне захворювання, отримує пенсію по інвалідності (т. 1 а. с. 15 - 17), тобто на час відкриття спадщини був непрацездатним, а тому мав право відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині.
Відповідно до довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №378/210/23/1447/2023 від 02.06.2023 (т. 1 а. с. 226 - 226 зв.), ОСОБА_1 в період з 12.04.2020 по 08.06.2023 вісім разів перетинав кордон з республікою Польща. Зокрема, ОСОБА_1 перебував в Україні з 12.04.2020 по 2022 рік в такі періоди: з 26.12.2020 по 19.02.2021 (24 дні), з 13.04.2021 по 17.04.2021 (4 дні), з 22.06.2022 по 29.06.2022 (7 днів), з 04.12.2022 по 14.12.2022 (10 днів).
Із показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_1 фактично постійно перебував у республіці Польща, і лише час від часу приїздив в Україну на невеликий проміжок часу, що узгоджується із змістом копії довідки №1958 від 26.07.2021р (т. 1 а. с. 52).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 має другу групу інвалідності, тобто на час відкриття спадщини був непрацездатним, а тому мав право відповідно до вимог ст.1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, судом установлено, що ОСОБА_1 , будучи зареєстрованим в квартирі, фактично в ній не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не є особою, яка прийняла спадщину , в  розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, стосовно того, що ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття обов`язкової частки у спадщині (згідно ст.1241 ЦК України) у шестимісячний строк, передбачений  ст.1270 ЦК України, а у разі пропуску такого строку із заявою про його поновлення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ст. ст. 4 ч. 1; 5 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.
Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Згідно із ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Під час розгляду таких справ суди мають досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті й фактичне місце проживання його спадкоємців і від цього вже визначати, чи прийняли спадкоємці спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Місце реєстрації в цьому разі не є визначальним (Постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року справа №569/15147/17 провадження № 61-39308св18).
Як вказав Верховний Суд в Постанові від 24 серпня 2022 року справа №538/2344/20 (№ 61-39308св18), під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій мають досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена правова норма відтворює загальний принцип заборони дискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання або місця перебування особи. Аналіз наведених норм права та правила частини першої статті 1221 ЦК України дає підстави стверджувати, що місцем відкриття спадщини є не місце реєстрації спадкодавця, а останнє його місце постійного проживання.
За ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів установив, що ОСОБА_1 фактично не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не є особою, яка прийняла спадщину, в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
У матеріалах справи відсутні будь-які дані, стосовного того, що ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори із заявою на прийняття обов`язкової частки у спадщині (згідно ст. 1241 ЦК України) у шестимісячний строк передбачений ст. 1270 ЦК України, а у разі пропуску такого строку із заявою про його поновлення.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст.1273 ЦК України).
За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Згідно із ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Згідно п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5(далі Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.
Згідно із ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.
Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.
Главою 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, регламентується процедура видачі свідоцтв про право на спадщину.
Відповідно до підпункту 4.1 цієї глави, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про заяви про видачу свідоцтва.
На підтвердження факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач ОСОБА_1 надав суду копію довідки №2152/6 від 8 грудня 2022 року, відповідно до якої племінниця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до дня своєї смерті постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 , разом з ним проживав її дядько ОСОБА_1 .. Інших спадкоємців які б проживали із спадкодавцем до дня смерті не було.
Оскільки надана позивачем довідка спростована  довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №378/210/23/1447/2023 від 2 червня 2023 року та показами свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які були допитані в судовому засіданні, тому  суд  першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів фактичного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та у зв`язку з цим має право на обов`язкову частку у спадщині, а відтак  і відсутність підстав  для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що  інформація про перетин кордону позивачем надана неуповноваженою на те особою, а саме Головним  центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка не є власником бази, а тому зазначений доказ повинен бути визнаний   одержаним з порушенням вимог закону, є безпідставними та такими, що не гуртуються на вимогах закону, оскільки спростовується  п.15 та п.16 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 27 вересня 2022 року № 614, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2022 року за № 1319/38655.
Так пунктом 15 цього положення визначено, що кожна особа, інформація про яку (персональні дані якої) внесені до Бази даних, має право на безоплатне отримання своїх персональних даних. Запит на отримання інформації з Бази даних повинен відповідати вимогам статті 16 Закону України «Про захист персональних даних».
Інформація надається власником Бази даних або Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.
Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України також здійснюється обробка інформації в Базі даних (редагування (зміна, доповнення), внесення, скасування).
Інформація з Бази даних державним органам та органам місцевого самоврядування надається безоплатно з дотриманням вимог Законів України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах», «Про захист персональних даних», «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про контррозвідувальну діяльність», Кримінального процесуального кодексу України та за наявності визначених законом підстав, судовим органам - на підставі ухвали суду (пункт 16 Положення).
Користувачами Бази даних є фізичні і юридичні особи, яким Адміністратором Бази даних надано права доступу для обробки інформації в Базі даних.
Автентифікація та авторизація користувачів в Базі даних здійснюється після проходження процедури електронної ідентифікації та автентифікації таких користувачів, у тому числі з використанням інтегрованої системи електронної ідентифікації, кваліфікованого електронного підпису та/або печатки, та процедури авторизації.
Враховуючи наведене, посилання представника позивача на те, що документ (довідка №378/210/23/1447/2023від 2 червня 2023 року) містить підпис, без розшифровки особи, яка його виконала, без зазначення посади, і яка засвідчила  зміст документу, що не дає змоги встановити ким саме завірено достовірність змісту документу, а тому ставить під сумнів його зміст є безпідставним, оскільки відповідь надана на ухвалу суду, у суду не існувало сумнівів щодо достовірності наданої інформації, яка надається уповноваженим органом відповідно до вимог чинного законодавства, підписана уповноваженою особою, оскільки містить електронний підпис цієї особи, дату підписання листа та прізвище уповноваженої особи,   що підтверджується  к`юар кодом у правому нижньому куту відповіді (том №1а.с.226) .    
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що  судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_9 , який показав, що позивач періодично їздив до Польщі на заробітки, що узгоджується з поясненнями самого позивача ОСОБА_1 , що він періодично їздив на заробітки до Польщі, але фактично проживав  в Україні разом зі спадкодавцем, а до показів свідка ОСОБА_7 необхідно ставиться критично, спростовуються самим змістом рішення, і відповідно зводяться до  зміни оцінки доказів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність  або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..
Відповідно до  ст.89 ЦПК України суд оцінює докази  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним  у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року  у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Отже, встановивши, що  стороною позивача не доведені обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.  
Враховуючи наведене, апеляційний суд  дійшов висновку про залишення  апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Корєньковим Ігорем Анатолійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Ставищенського  районного суду  Київської області  від  30 жовтня 2023 залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанова складена 12 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                  А.М. Стрижеус