Постанова
Іменем України
 
21 травня 2024 року
м. Київ
 
справа №  686/25821/22
провадження № 61-999св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач  – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Лісогринівецька сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, 
третя особа – ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лісогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, третя особа – ОСОБА_3 , про застосування наслідків нікчемності заповіту та виключення заповіту зі Спадкового реєстру
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2023 року у складі судді  Приступи Д. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 грудня               2023 року у складі колегії суддів:Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,   
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, виключивши зі Спадкового реєстру запис про реєстрацію заповіту, складеного від імені                 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідченого 25 грудня 2005 року секретарем Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області             Хміль Г. У., зареєстрованого в реєстрі за № 164.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що  він є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої він 04 серпня 2022 року звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамаки О. В. із заявою про прийняття спадщини за законом. На підставі його заяви нотаріус відкрила спадкову справу № 69539676 та повідомила його , що 25 грудня 2005 року його мати склала заповіт, посвідчений секретарем Стуфчинецької сільської ради Хміль Г.У., який зареєстровано в реєстрі за № 64,  яким усе майно заповіла ОСОБА_2 .
 
Вказаний заповіт позивач вважає нікчемним, оскільки секретар Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. не мала повноважень на його посвідчення, що підтверджується листом архівного відділу Хмельницької військової адміністрації від 07 листопада 2022 року № 01-33/2022-100.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 15 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Хмельницький апеляційний суд постановою від 07 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2023 року – без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Позивач не довів існування обставин, які свідчили б про нікчемність заповіту на противагу дійсному волевиявленню спадкодавиці щодо розпорядження своїм майном.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1   просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 грудня 2023 року              і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених                    у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 147/1062/21, від 09 грудня 2019 року у справі                 № 683/3061/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 756/10183/16-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 219/12839/19, від 18 травня 2022 року у справі                       № 551/1324/19-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 551/1321/19.
Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Вчинення нотаріальної дії (посвідчення заповіту) може здійснюватися лише уповноваженою на те посадовою або службовою особою органу місцевого самоврядування на підставі рішення виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів.Оскільки на секретаря Стуфчинецької сільської ради                      Хміль Г. У. не були покладені станом на 25 грудня 2005 року повноваження із вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів,   заповіт, складений від імені ОСОБА_4 25 грудня 2005 року, посвідчений секретарем Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. та зареєстрований в реєстрі за № 164, є нікчемним відповідно до частини першої статті  1257 ЦК України.  Відповідачі не надали доказів на підтвердження повноважень секретаря Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення оспорюваного заповіту. Зважаючи на те що оспорюваний заповіт є нікчемним, вимога позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію заповіту є обґрунтованою, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового рішення про виключення зі Спадкового реєстру запису про реєстрацію нікчемного заповіту.
23 квітня 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень. Заповіт укладений згідно з вимогами законодавства, з часу його складання – 25 грудня 2005 року і до часу смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1                   ОСОБА_4 його зміст не змінювала і заповіт не скасовувала. Така поведінка ОСОБА_4 свідчить про її волевиявлення на випадок своєї смерті, тому її волевиявлення не може ставитись під сумнів можливими недоліками під час посвідчення заповіту посадовими особами.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
11 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_4 
 
04 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамаки О. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері.  
 
На підставі заяви позивача нотаріус відкрила спадкову справу № 69539676 і повідомила, що 25 грудня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт, який посвідчений секретарем Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. та зареєстрований в реєстрі за № 64, яким усе майно заповіла ОСОБА_2 
Лісогринівецька сільська рада Хмельницького району Хмельницької області є правонаступником прав та обов`язків Стуфчинецької сільської ради, що об`єдналася з іншими територіальними громадами. В Лісогринівецькій сільській раді зберігаються перші примірники нотаріально посвідчених заповітів за період з 1990 року до 2010 року, які посвідчені секретарем Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. (лист Лісогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 05 травня 2023 року № 584).
У Лісогринівецькій сільській раді зберігається особова справа ОСОБА_5 , в якій є оригінал рішення № 1 першої сесії сільської ради від 10 квітня 2002 року «Про обрання секретаря сільської ради», а також рішення першої сесії сільської ради V скликання від 18 квітня 2006 року № 4 «Про обрання секретаря сільської ради». Наявність в особовій справі оригіналів цих документів підтверджує, що протягом 2005 року ОСОБА_5 дійсно обіймала посаду секретаря Стуфчинецької сільської ради (лист Лісогринівецької сільської ради від 05 травня 2023 року № 10).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Правовідносини у цій справі стосуються захисту спадкових прав позивача як спадкоємця за законом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на користь ОСОБА_2 , посвідченого у 2005 році секретарем Стуфчинецької сільської ради      Хміль Г. У.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистому розпорядженні фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Результат аналізу Книги шостої ЦК України свідчить, що її норми визначають вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236–1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законом визначені і наслідки їх порушення.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача,             а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема                                  у статтях 1247–1249, 1253 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                            від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає               в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується в частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту його кваліфікація як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку   з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року                           в справі № 461/2565/20).
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251–1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації                      у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).
Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій (пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у  справі                   № 522/9893/17 зазначено, що слід звернути увагу на норму частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів перебуває поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право – встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21, ухваленій після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, підкреслив, що: 1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так                       і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.
Приватному праву апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує, вчиняти чи не вчиняти певний правочин.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки посвідчення оспорюваного заповіту секретарем Стуфчинецької сільської ради Хміль Г. У. з його державною реєстрацією не свідчить про наявність дефектів форми заповіту, а отже не є підставою для висновку про нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову                            в задоволенні позову. 
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника в касаційній скарзі на незастосування висновків Верховного Суду, викладених у постановах                           від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 147/1062/21, від 09 грудня 2019 року у справі № 683/3061/18, оскільки  Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 відступив від викладених в них висновків щодо нікчемності заповіту у разі відсутності рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на відповідну посадову особу обов`язків із вчинення нотаріальних дій. 
Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки встановлених судами фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій                               в оскаржуваній частині – без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 грудня               2023 року  залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                            
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов