ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«04» червня 2024 року 
м. Харків
справа № 643/1021/21
провадження № 22ц/818/1806/24
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Мальованого Ю.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря – Волобуєва О.О.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представниця позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , представник відповідача – ОСОБА_4 ,
третя особа – П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року в складі судді Скотаря А.Ю.
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1972 року. У встановлений шестимісячний строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом, яка складалась з частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Однак постановою від 28 вересня 2018 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї документів, які посвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_5 на спадкове майно. 

Вказала, що спадкова квартира на підставі свідоцтва про право власності в порядку приватизації належала на праві спільної сумісної власності її чоловіку ОСОБА_5 , його сестрі ОСОБА_6 , а також їхнім батькам: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Зазначила, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , подавши до нотаріальної контори відповідну заяву, а також після батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, ані після смерті матері, ані після смерті батька спадщину оформити не зміг, адже не мав свідоцтва про право власності на квартиру, яке не віддала відповідачка.

Вказала, що зверталась до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» із запитом щодо отримання документів, проте їй відмовлено. 
Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадщину - частину трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок сплаченого судового збору – 2500,00 грн, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради в рахунок витрат, пов`язаних з витребуванням доказів - 185,00 грн в рівних частках з кожної по 92,50 грн, в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення судув частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову повністю відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Так, суд не врахував, що право власності померлого ОСОБА_5 на частку спірної квартири не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не визнано державою, тому визнання права власності на це майно за позивачкою є передчасним.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. ОСОБА_3 пояснила, що правовстановлюючий документ на спадкову квартиру знаходиться у неї, однак, оскільки, на її думку, ОСОБА_1 не є спадкоємицею, вона вирішила не надавати їй документ на оформлення спадщини.

ОСОБА_1 та її представниця в свою чергу в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали її необґрунтованою та просили в її задоволенні відмовити. Зазначили, що судове рішення ухвалено з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

14 травня 2024 року до суду апеляційної інстанції від завідуючої П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що частка спірної квартири належала спадкодавцю ОСОБА_5 на підставі приватизації, тож у порядку спадкування за законом право власності на неї слід визнати за його дружиною.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були братом і сестрою. Їхніми батьками були ОСОБА_8 та ОСОБА_7 
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 13 серпня 1972 року (а. с. 9 том 1).
З копії свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 1998 року, реєстраційний № 5А-98-161195, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на підставі розпорядження від 04 грудня 1998 року № 39532. Квартира зареєстрована у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та записана у реєстрову книгу за номером П-5-40881 10 грудня 1998 року (а. с. 49, 75, 97, том 2).
Також у копії інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 міститься копія заяви ОСОБА_8 від 12 листопада 1998 року про приватизацію квартири, скріплена підписами ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та копія розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 04 грудня 1998 року № 39532 про передачу цієї квартири у спільну сумісну власність (а. с. 53, 56 том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на час смерті постійно проживали за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 . Також за цією адресою були зареєстровані їхні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Актом від 30 грудня 2003 року, складеним за підписом шістьох мешканців будинку АДРЕСА_2 , які проживають у квартирах АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , та засвідченим начальником житлово-експлуатаційної дільниці № 170 підтверджено факт не проживання ОСОБА_5 з 1988 року в квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 99, том 1).
17 червня 2011 року дочка ОСОБА_8 та ОСОБА_7 – ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контора із заявами про прийняття спадщини після смерті батьків. Нотаріусом заведено спадкові справи № 730/2011 та № 731/2011(а. с. 66-87, 88-97 том 2). 

ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8 із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не звертався, що підтверджується даними вказаних спадкових справ, а також інформацією, що міститься у відповідях завідувача П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 05 січня 2024 року та 10 січня 2024 року щодо відсутності його заяви (а. с. 181, 184 том 2).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а. с. 10 том 1).

18 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5 . Нотаріусом заведено спадкову справу № 1049/2018 (а. с. 11 том 1, а. с. 98-122 том 2).

Постановою від 28 вересня 2018 року № 5760/02-31 нотаріус відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (а. с. 12-13 том 1).
ОСОБА_1 зверталась до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» із заявою щодо ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи та видачі копії свідоцтва про приватизацію квартири, однак листом від 14 грудня 2020 року їй відмовлено (а. с. 14-16 том 1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 273068137 від 02 вересня 2021 року вбачається, що відомості щодо прав на квартиру АДРЕСА_1 відсутні (а. с. 98 том 1).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 742/2026/20, від 14 грудня 2023 року у справі № 603/377/17.

Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 332/2880/18 (провадження № 61-11768св20).

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві  та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином, для оформлення права на спадщину та видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (квартири) спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість (квартира).

Судом установлено, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , однак при зверненні до нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не було надано оригіналу правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності спадкодавця ОСОБА_5 на частку квартири АДРЕСА_1 .

Оригінал правовстановлюючого документа, свідоцтва про право на житло, перебуває у відповідачки, проти чого сторони не заперечують. Відповідачка ОСОБА_3 право власності ОСОБА_1 на спадкове майно не визнає.

У зв`язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у спадкоємиці оригіналу правовстановлюючого документа на майно, колегія суддів вважає, що у даній справі спадкові права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення її вимог та визнання за нею права власності на частку спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , що належала померлому в порядку приватизації.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що право власності померлого ОСОБА_5 на частку спірної квартири не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не визнано державою, тому визнання права власності на це майно за позивачкою є передчасним, судова колегія відхиляє.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У частині 3 статті 3 цього Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і тощо) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до  статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктами 24, 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (чинного на момент прийняття розпорядження органу приватизації) встановлено, що орган приватизації оформляє розрахунки та видає розпорядження (додаток 8). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11).

Пунктом 28 вищезазначеного Положення передбачено, що свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно територіальними бюро технічної інвентаризації, проте виникнення права власності на вказане майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому не здійснення особою державної реєстрації права власності на квартиру після вступу в силу ЦК України не позбавляє її права власності на це майно.
Матеріали справи свідчать про те, що право власності ОСОБА_5 на частку спірної квартири оформлено в установленому станом на час приватизації порядку,що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Квартира зареєстрована у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та записана у реєстрову книгу за номером П-5-40881 10 грудня 1998 року. Отже, право власності спадкодавця ОСОБА_5 на частку спірної квартири підтверджене належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене, а також те, що право власності на нерухоме майно, що виникло до 01 січня 2013 року визнається дійсним, якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент його виникнення, підстав вважати, що ОСОБА_5 не мав права власності на спадкове майно, не вбачається.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року в оскаржуваній частині –залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований 

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.