ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/19247/21	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/118/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участю секретаря — Сович Н.А.,
представника позивача — ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2023 року у справі №607/19247/21 за позовом Управління Служби безпеки України в Тернопільській області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача – Тернопільська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, – 
ВСТАНОВИВ:
25.10.2021 УСБУ в Тернопільській області звернулося до Тернопільського міськрайонного суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Службі безпеки України з 10.02.1993 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я в запас СБУ (за пп. «а» п.61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, оскільки він не досягнув граничного віку перебування у запасі та за станом здоров`я обмежено придатний до військової служби в мирний або воєнний час, а також за пп.«б» п.63 Положення, оскільки він звільнився з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про обмежену придатність до військової служби) наказом Голови СБУ від 07.03.2008 № 302-ос та з 11.03.2008 наказом начальника УСБУ в Тернопільській області від 11.03.2008 № 71-ос виключений зі списків особового складу Управління. Відповідно до довідки УСБУ в Тернопільській області від 10.08.2015 №69/12-7110, особова справа полковника запасу СБУ ОСОБА_4 у 2008 році надіслана до м.Івано-Франківськ для проведення мобілізаційної роботи у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до вказаного населеного пункту. Відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області від 10.06.2021 № 60/16-2824 полковник запасу ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку в УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008. Військова вислуга ОСОБА_4 становить 17 років 01 місяць і 01 день. Зокрема, у період з 10.02.1993 по 04.05.2001 ОСОБА_4 проходив військову службу в УСБУ в Чернівецькій області. 04.11.1995 рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області ОСОБА_4 на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині ОСОБА_5 , 1960 р.н., сину ОСОБА_4 , 1984 р.н., доньці ОСОБА_6 , 1986 р.н., надано трикімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , зі зняттям з квартирного обліку. Надалі, відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.12.1995 №899/28 співробітнику УСБУ в Чернівецькій області ОСОБА_4 на сім`ю з 4-х осіб було видано ордер на вищезазначене житло. Однак відповідно до розпорядження органу приватизації від 03.11.2008 №47992 квартира АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність доньці ОСОБА_4 . ОСОБА_7 (дівоче ОСОБА_6 ) та його тещі ОСОБА_8 , 1935 року народження. Отже, пенсіонер СБУ ОСОБА_4 у 1995 році за попереднім місцем проходження військової служби, що в УСБУ в Чернівецькій області, уже забезпечувався за рахунок СБУ житлом.
Згодом у період з 04.05.2001 по 07.10.2004 ОСОБА_4 проходив військову службу в Центральному управлінні Служби безпеки України. Наказом Голови СБУ №2094-ос від 07.10.2004 ОСОБА_4 був переведений до УСБУ в Тернопільській області для подальшого проходження військової служби.
07.11.2005 ОСОБА_4 звернувся із рапортом до керівництва УСБУ в Тернопільській області про зарахування на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини ОСОБА_5 , 1960 р.н., сина ОСОБА_4 , 1984 р.н., доньки ОСОБА_6 , 1986 р.н. Рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області від 30.12.2005 ОСОБА_4 зараховано на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини ОСОБА_5 , 1960 р.н., сина ОСОБА_4 , 1984 р.н., доньки ОСОБА_6 , 1986 р.н. та включено до списку осіб, які мають право на позачергове забезпечення житловими приміщеннями.
16.11.2005 рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області співробітнику Управління ОСОБА_4 на сім`ю у складі 4-х осіб (він, дружина ОСОБА_5 , 1960 р.н., син ОСОБА_4 , 1984 р.н., та дочка ОСОБА_6 , 1986 р.н.) було надано трьохкімнатну службову квартиру, житловою площею 37,5 м?, за адресою: АДРЕСА_3 .
22.02.2006 за клопотанням УСБУ в Тернопільській області рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №189 службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано в якості службової та видано ордер сім`ї військовослужбовця СБУ ОСОБА_4 складом з 4-х осіб. Ордер на службове житлове приміщення ОСОБА_4 отримав 22.06.2006. Як зазначено в ордері, ордер дійсний 1 місяць. Водночас ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі АДРЕСА_5 . Однак вже 27.05.2009 знятий з реєстраційного обліку у цій квартирі та нове місце проживання зареєстрував за адресою: АДРЕСА_6 . Його син ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі АДРЕСА_7 . Надалі, ОСОБА_4 26.08.2010 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі АДРЕСА_4 . Того ж дня, у цьому службовому житлі зареєструвала своє місце проживання і його донька ОСОБА_6 (з 04.11.2007 у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9 ), будучи на той час заміжньою та маючи нову сім`ю.
06.11.2010 ОСОБА_4 був знятий з реєстрації місця проживання у службовому житлі.
24.09.2013 ОСОБА_6 була знята з реєстрації місця проживання у службовому житлі та знову зареєструвала своє місце проживання у АДРЕСА_1 .
Згідно рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11.04.2011 (справа №2-903) розірвано шлюб між ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_5 . 
Надалі, ОСОБА_4 25.05.2012 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі АДРЕСА_4 . А вже 02.06.2012 ОСОБА_4 зареєстрував у службову квартиру УСБУ в Тернопільській області свою матір ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку ордер не видавався та яка до того часу проживала і була зареєстрована в с.Закреничне Рожнятівського району Івано-Франківської області.
24.09.2013 ОСОБА_4 знову припинив реєстрацію свого місця проживання у вищезазначеному службовому житлі.
Колишня дружина ОСОБА_4 ОСОБА_5 (шлюб розірвано у 2011 році) зареєструвала своє місце проживання у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 лише 24.09.2013. Однак вже 05.06.2015 була знята з реєстрації місця проживання у даній квартирі та зареєструвала місце проживання у АДРЕСА_1 .
Таким чином ОСОБА_4 був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013.
Його донька ОСОБА_11 була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 лише з 26.08.2010 по 24.09.2013.
Його син ОСОБА_4 зареєстрований у службовій квартирі АДРЕСА_4 з 07.11.2006 по теперішній час.
Його мати, ОСОБА_10 зареєстрована у службовій квартирі АДРЕСА_4 з 02.06.2012 по теперішній час.
Його колишня дружина ОСОБА_5 була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 з 24.09.2013 по 05.06.2015.
Таким чином, на даний час у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 зареєстровані лише син ОСОБА_4 ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_10 . ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно припинили своє право користування службовою АДРЕСА_4 , знявшись з реєстрації місця проживання у даній квартирі.
Разом з цим, під час комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі АДРЕСА_4 ні ОСОБА_4 , ні члени його сім`ї не проживають та ніколи не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали квартиранти. Зокрема, відповідно до акту перевірки житлових умов ОСОБА_4 від 17.11.2015, що проводилася за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, дільничного інспектора, сусідів, у квартирі АДРЕСА_4 тривалий час ніхто не проживає. Відповідно до листа РЕМ від 28.10.2015 №1854 за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року у цій квартирі спожито 3 кВт/год електроенергії на суму 0.92 грн. Відповідно до листа КП «Тернопільводоканал» від 29.10.2015 №2606/15 абонента з вищезазначеної квартири взято на облік 23.05.2006, однак з того часу по дату видачі листа у цій квартирі ніхто не проживав, відбору води ніхто не здійснював. Відповідно до листа ВАТ «Тернопільобленерго» від 08.06.2016 №2505/26 за період з 01.11.2015 по 01.06.2016 у квартирі АДРЕСА_4 спожито 0 кВт електроенергії.
Відповідно до актів обстеження житлових умов ОСОБА_4 від 07.07.2020, 14.07.2020, 13.08.2020, 15.09.2020, 17.02.2021, 27.08.2021, 14.09.2021, що проводилися за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, представника відділу квартирного обліку і нерухомості Тернопільської міської ради, дільничних інспекторів, сусідів, у квартирі АДРЕСА_4 ніхто не проживав і не проживає, квартира зачинена, на стук у вхідні двері ніхто не відповідав. Зовнішнім оглядом вікон вказаної квартири, які виходять на прибудинкову територію, також встановлено, що електроосвітлення у даній квартирі на момент обстежень не використовувалось, вікна були зачинені. Зі слів сусідів, з 2006 року по 2017 рік у квартирі ніхто не проживав. У період приблизно з 2017 року по липень 2020 року проживали дві молоді особи, чоловік та жінка, віком близько 35 років, з собакою, квартиронаймачі (орендарі). У період з середини липня 2020 року по даний час у квартирі ніхто не проживає і не проживав.
Таким чином вважає, що службова квартира УСБУ в АДРЕСА_4 , не є і не була місцем проживання ОСОБА_4 та членів його сім`ї. ОСОБА_4 та члени його сім`ї у період з 2006 року по даний час не використовували вказане службове приміщення за призначенням, оскільки ніколи в ньому не проживали та протиправно передали житлове приміщення для проживання стороннім особам. Означене є беззаперечним доказом відсутності потреби в ОСОБА_4 та членів його сім`ї в користуванні даним службовим житловим приміщенням. Важливим є і той факт, що після звільнення 11.03.2008 з військової служби в Службі безпеки України, ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання до м.Івано-Франківськ та в період з 12.03.2008 по 24.12.2010 працював в Управлінні податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області.
Відповідно до листа Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №707/9/09-97-07-28 від 24.05.2021 колишній військовослужбовець УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_4 був зарахований на квартирний облік в ДПА в Івано-Франківській області 01.06.2009 та 12.04.2018 рішенням житлово-побутової комісії ДФС в Івано-Франківській області знятий з квартирного обліку. Однак, на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2019 був поновлений на квартирному обліку осіб, що потребують покращення житлових умов (за позовом ОСОБА_4 , справа № 344/10897/18).
Вказує, що у період з 30.12.2005 по 20.11.2015 ОСОБА_4 одночасно перебував на квартирному обліку УСБУ в Тернопільській області у складі сім`ї з 4-х осіб. 20.11.2015 на спільному засіданні адміністрації УСБУ в Тернопільській області та житлово-побутової комісії Управління відповідно до вимог ст.40 ЖК та п.26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою РМ УРСР від 11.12.1984 №470, прийнято рішення про зняття ОСОБА_4 у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини ОСОБА_5 , сина ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_6 з квартирного обліку потребуючих поліпшення житлових умов Управління, у зв`язку з виїздом ОСОБА_4 на постійне місце проживання до іншого населеного пункту (відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області № 60/16-2824 від 10.06.2021 ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008), а також виселення зі службового житла Управління, зняття з реєстрації у ньому вказаних осіб та матері ОСОБА_4 . ОСОБА_10 .
Таким чином, ОСОБА_4 у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області, про що членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо. Крім того, членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо про факт розірвання у 2011 році шлюбу між ОСОБА_4 та колишньою дружиною ОСОБА_5 , та, відповідно, про реєстрацію місця проживання у службовому житловому приміщенні всупереч вимогам законодавства, своєї колишньої дружини.
Відтак, перебуваючи одночасно на квартирних обліках в різних органах державної влади, розташованих у різних обласних центрах, приховуючи наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує настання певних наслідків, усвідомлюючи, що такі дії мають повністю штучних характер, ОСОБА_4 фактично зловживав своїми правами, перекручуючи при цьому факти об`єктивної дійсності, очікуючи на настання певних правових наслідків, вигідних собі.
Відповідно до довідки ЖПК Управління № 69/19-9426 від 21.09.2021, на квартирному обліку Управління Служби безпеки України в Тернопільській області станом на 21.09.2021 у списках загальної черги перебуває 145 співробітників, з них 79 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, 6 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень. Із числа вказаних осіб 82 співробітники-військовослужбовці мають статус учасників бойових дій, які, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил, забезпеченні їх проведення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Тобто такі співробітники-військовослужбовці Управління, які перебувають у даній черзі, разом із членами своїх сімей претендують на службове житло, оскільки безпосередньо проходять службу у м. Тернопіль та житлом не забезпечені.
Таким чином, відповідачі, не звільнивши службову квартиру, порушують житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житло.
З цих підстав, позивач просив суд позовні вимоги задоволити в повному обсязі та визнати ОСОБА_4 , 1962 року народження, ОСОБА_4 , 1984 року народження, ОСОБА_10 , 1941 року народження такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням Управління Служби безпеки України в Тернопільській області за адресом: АДРЕСА_3 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2023 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_4 , 1962 року народження, ОСОБА_4 , 1984 року народження, ОСОБА_10 , 1941 року народження такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням Управління Служби безпеки України в Тернопільській області за адресом: АДРЕСА_3 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи та дано неправильну оцінку доказам. 
Зазначає, що рішенням суду його та членів його сім`ї позбавлено права користуватися житловим приміщенням, а саме, службовою квартирою АДРЕСА_4 , яка була виділена їм на законних підставах. Вказує, що долучені позивачем докази, а саме: Акти опитування особи від 14.07.2020 ( ОСОБА_12 ), 27.10.2020 ( ОСОБА_13 ), 27.08.2021 ( ОСОБА_14 ), 14.09.2021 ( ОСОБА_15 ), 14.09.2021 ( ОСОБА_16 ), а також Акти перевірки житлових умов від 17.11.2015, 17.06.2016, 07.07.2020, 07.07.2020, 14.07.2020, 14.07.2020, 17.02.2021, 27.08.2021, 14.09.2021, 19.11.2021, 14.12.2021, були здобуті поза межами повноважень позивача.
Вказує, що позивач, не дивлячись, що правову основу діяльності Служби безпеки України відповідно до ст.4 ЗУ «Про Службу безпеки України» становлять Конституція України, Закон України «Про Службу безпеки України» (згідно з ч.1 ст.3 ЗУ «Про службу безпеки України» діяльність Служби безпеки України, її органів і співробітників ґрунтується на засадах законності, поваги до прав і гідності особи, позапартійності та відповідальності перед народом України), та інші акти законодавства України, відповідні міжнародні правові акти, визнані Україною, збирав та подав до Тернопільського міськрайонного суду докази поза межами своїх повноважень, тобто в спосіб, не передбачений законодавством України.
Вказує, що відмовляючи в клопотанні про визнання доказів недопустимими, суд проігнорував посилання в клопотанні на відсутність законних повноважень у позивача на створення таких документів та порушення законів та Конституції України, діючи в спосіб, не дозволений законом. Судом в рішенні не наведено жодного нормативно-правового акту України, який міг би надати позивачу право створювати акти опитування особи та акти перевірки житлових умов у випадках і в спосіб, яким вони були створені позивачем.
Зазначає, що жодний нормативний акт не надає право житлово-побутовій комісії УСБУ в Тернопільській області та голові, заступнику, секретарю і членам житлово-побутової комісії складати та видавати акти опитування особи, а також складати та видавати акти перевірки житлових умов.
Вважає, що у даній справі відсутні докази того, що він не проживав у службовому жилому приміщенні більше шести місяців, частина доказів створені з порушенням законів України та з перевищенням своїх повноважень.
Щодо тимчасового проживання за адресою службової квартири ОСОБА_15 і його дружини, то апелянт зазначає, що ОСОБА_17 є колишнім співробітником УСБУ в Тернопільській області і колишнім підлеглим, з яким у нього склалися товариські стосунки. Він учасник бойових дій і в даний час перебуває на фронті в одній з механізованих бригад. У 2017 році він звернувся з проханням дозволити деякий час пожити у його квартирі. У нього тоді було складне матеріальне становище, він ніде не працював і не мав де жити, на що він погодився та надав ОСОБА_15 можливість проживати в одній з кімнат квартири. Це був прояв звичайної людської взаємодопомоги. Надання такої допомоги своїм близьким чи друзям не порушує ніяких норм і вимог чинного законодавства. Це не була оренда житла, ніяких коштів за оренду чи найм він не отримував. Відповідно, у наданих управлінням матеріалах, долучених до справи, немає жодних доказів про оренду чи найм службової квартири іншою особою, оплату комунальних послуг іншими особами, а також відсутні дані про реєстрацію місця проживання в квартирі інших осіб.
Що стосується реєстрації місця проживання позивача, то апелянт вказує, що суд факт отримання ним підвищення до пенсії за проживання в гірській місцевості трактує як доказ того, що він взагалі не проживає у службовій квартирі в місті Тернополі. Зазначає, що гірський статус тісно пов`язаний з реєстрацією місця проживання і його мають фактично всі мешканці, які зареєстровані у цьому населеному пункті, але зараз виїжджають на заробітки за кордон або в інші регіони України. Як стверджує апелянт, те, що він зареєстрований на даний час за місцем проживання своїх батьків і отримує, відповідно, пенсію у головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, не є доказом того, що він не проживає в місті Тернополі.
Зазначає, що він як військовослужбовець, право на забезпечення житлом якого гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до цього часу житла не отримав та не реалізував своє право на приватизацію житла, при цьому у своїй власності не мав і не має ніякої житлової нерухомості.
Стверджує, що він завжди розглядав службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , як місце свого проживання. Навіть перебуваючи на лікуванні у зв`язку з травмою хребта, працюючи в місті Івано-Франківськ, доглядаючи за батьком, який є особою з інвалідністю, в с.Закерничне Рожнятівського району Івано-Франківської області, не було періодів відсутності його більше шести місяців в місті постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Вказує, що позбавлення його права користування житловим приміщенням є грубим порушенням конституційного права на житло та вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи наведене, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві Управління СБУ в Тернопільській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначає, що мотиви апеляційної скарги позивача зводяться лише до переоцінки доказів, при цьому не спростовують висновки суду першої інстанції та свідчать про незгоду позивача з правовою оцінкою судом обставин справи. Жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції ОСОБА_4 разом із апеляційною скаргою не надав.
Вказує, що члени сім`ї ОСОБА_4 забезпечені житлом:
його син ОСОБА_4 , з 21.01.2014 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_8 ;
його колишня дружина ОСОБА_5 з 14.02.2017 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_9 ;
його донька ОСОБА_6 з 06.04.2009 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (наданої ОСОБА_4 для постійного проживання УСБУ в Чернівецькій області);
його мати ОСОБА_10 з 03.07.2021 є власником домоволодіння у АДРЕСА_10 .
Зазначає, що 21.01.2011 ОСОБА_4 отримав посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії АА №322250, видане Перегінською сільською радою (реєстраційний № НОМЕР_1 ). Починаючи з 01.02.2011 ОСОБА_4 щомісяця отримує підвищення до пенсії в розмірі 20% за проживання в гірській місцевості на підставі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії АА №322250, виданого 21.01.2011 Перегінською сільською радою (реєстраційний № НОМЕР_1 ).
Крім того зазначає, що у період з 19.10.2017 по 30.06.2020 за адресою службової квартири АДРЕСА_3 , була оформлена пільга на житлово-комунальні послуги, зокрема громадянин ОСОБА_15 разом з дружиною ОСОБА_18 користувалися пільгами на житлово-комунальні послуги за адресою вказаної службової квартири.
Відповідно до пояснень, наданих ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , а також мешканцями сусідніх від службової квартири квартир в будинку АДРЕСА_11 (пояснення містяться в матеріалах справи) жоден із відповідачів ніколи не проживав у даній службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області.
Також, під час неодноразових комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі АДРЕСА_4 , ні ОСОБА_4 , ні члени його сім`ї не проживають та не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали сторонні особи (відповідні документи містяться в матеріалах справи). Із липня 2020 року у квартирі знову ніхто не проживає, квартира зачинена. 14.12.2021 під час проведення у присутності та за згодою відповідача ОСОБА_4 заходів з обліку та контролю за використанням фонду службового житла УСБУ в Тернопільській області за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що у службовому житловому приміщенні відсутні меблі та речі, які б свідчили про наявність ознак проживання сім`ї відповідача.
Вважає, що ОСОБА_4 та члени його сім`ї, не зважаючи на короткострокові періоди реєстрації місця проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області, насправді у цьому службовому житлі ніколи не проживали, жодних триваючих зв`язків зі службовою квартирою УСБУ в Тернопільській області як своїм конкретним місцем проживання ніколи не мали та не мають, і зазначена службова квартира не є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Наявними у справі документами підтверджено, що ОСОБА_4 разом з членами сім`ї фактично з моменту видачі йому ордера у 2006 році та по час звернення до суду з позовом, у службовому житлі не проживали, житлом не користувалися, в утриманні службового житлового приміщення участі не беруть, комунальні платежі не сплачували. У службовому житловому приміщенні відсутні меблі та речі, які б свідчили про наявність ознак проживання сім`ї відповідача.
Натомість, як зазначає позивач, відповідачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував зворотнє, тобто фактичне користування ним спірним житлом, а саме: що у ньому є його речі, самі приміщення облаштовані для проживання трьох дорослих осіб, що вони несуть витрати на утримання житла як користувачі.
Таким чином, підстав вважати, що ОСОБА_4 проявляє інтерес до спірного жилого приміщення та має достатні та триваючі зв`язки зі службовою квартирою АДРЕСА_4 , а отже зазначена службова квартира є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, судом під час розгляду справи не встановлено.
З огляду на наведене вище вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір згідно з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
В судовому засіданні 17.04.2024 року відповідач ОСОБА_4 (1962 р.н.) та його представник — адвокат Ткачук С.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
В судове засідання, призначене на 07.05.2024 відповідач ОСОБА_4 (1962 р.н.) та його представник — адвокат Ткачук С.В. не з`явилися та подали клопотання про відкладення розгляду справи.
Однак, колегія суддів вважає, що у задоволенні вказаних клопотань слід відмовити, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.04.2024 року, за участі, в тому числі, ОСОБА_4 (1962 р.н.) та його представника — адвоката Ткачука С.В. було проведено судове засідання та оголошено перерву до 02.05.2024 року.
01.05.2024 о 17:38 на електронну пошту Тернопільського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_4 (1962 р.н.) про відкладення розгляду справи, призначеного на 02.05.2024 у зв`язку зі станом його здоров`я, вказавши додатково, що підтверджуючі документи про стан здоров`я він подасть на наступне судове засідання.
Того ж дня, від представника ОСОБА_4 (1962 р.н.) - адвоката Ткачука С.В. також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що ОСОБА_4 (1962 р.н.) особисто бажає брати участь у справі, однак через хворобу не може з`явитися до суду.
Вказані клопотання сторін були задоволені, а розгляд справи — відкладено на 07.05.2024, про що належним чином повідомлено сторін.
04.05.2024 від ОСОБА_4 (1962 р.н.) на електронну пошту Тернопільського апеляційного суду повторно надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що він не зможе прибути до суду 07.05.2024, а повторний огляд у сімейного лікаря йому призначено на 08.05.2024.
До вказаного клопотання ОСОБА_4 (1962 р.н.) долучив копію витягу з його звернення до сімейного лікаря від 02.05.2024, з якого вбачається, що останньому діагностовано гостру інфекцію верхніх дихальних шляхів.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Однак, на думку колегії суддів, зазначена відповідачем обставина не є безумовно поважною причиною для повторного відкладення розгляду справи, враховуючи також і те, що інформації щодо неможливості ОСОБА_4 (1962 р.н.) приймати участь в судовому засіданні 07.05.2024 року за станом здоров`я чи перебування на лікуванні вказані документи не містять.
При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що у відповідача ОСОБА_4 (1962 р.н.) є адвокат — Ткачук С.В., з яким укладено договір про надання правової допомоги від 05.12.2023, відповідно до п.1.1 якого адвокат прийняв на себе зобов`язанння надати ОСОБА_4 правову допомогу в Тернопільському апеляційному суді, в т.ч. з правом адвоката брати участь в судових засіданнях, давати усні та письмові пояснення, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.
У рішенні від 07.07.1989 року у справі «Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Необхідно враховувати, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в судовому розгляді, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів інших сторін, які вимушені витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання, що відповідає принципу пропорційності, ст.11 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_4 (1962 р.н.) та його представник — адвокат Ткачук С.В. були належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи і поважних причин неявки вказаних сторін в судове засідання колегією суддів не встановлено, а тому вважає за необхідне провести розгляд справи за їх відсутності.
Відповідачі ОСОБА_4 (1984 р.н.), ОСОБА_10 в судові засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Представник позивача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення — залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.
Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Полковник запасу Служби безпеки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Службі безпеки України з 10.02.1993 та був звільнений з військової служби за станом здоров`я в запас СБУ (за пп. «а» п. 61 та пп. «б» п. 63. Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України) наказом Голови СБУ від 07.03.2008 № 302-ос та з 11.03.2008 наказом начальника УСБУ в Тернопільській області від 11.03.2008 № 71-ос виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Тернопільській області. На день звільнення військова вислуга ОСОБА_4 у календарному обчисленні становила 17 років 01 місяць і 01 днів, що стверджується довідкою №177-вк виданою 15.09.2021 Управлінням Служби безпеки України в Тернопільській області (т.1 а.с.13).
Згідно протоколу №3 від 04 листопада 1995 року засідання керівництва і житлово-побутової комісії Управління СБ України в Чернівецькій області, рішенням житлово-побутової комісії УСБУ в Чернівецькій області ОСОБА_4 на сім`ю з 4-х осіб: йому, дружині ОСОБА_5 , 1960 р.н., сину ОСОБА_4 , 1984 р.н., доньці ОСОБА_6 , 1986 р.н., надано трикімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , зі зняттям з квартирного обліку (т.1 а.с.81).
Надалі, відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.12.1995 №899/28 співробітнику УСБУ в Чернівецькій області ОСОБА_4 на сім`ю з 4-х осіб було видано ордер на вищезазначене житло (т.1 а.с.83).
Відповідно до розпорядження органу приватизації житла від 03.11.2008 №47992, квартира АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.82).
Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2021 ОСОБА_19 є власником 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 із часткою власності 1/1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 03.11.2008 та договору дарування ВМС/494139 від 20.03.2009 (т.1 а.с.85).
16.11.2005 рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області військовослужбовцю СБ України ОСОБА_4 на сім`ю у складі 4-х осіб (він, дружина ОСОБА_5 , 1960 р.н., син ОСОБА_4 , 1984 р.н. та дочка ОСОБА_6 , 1986 р.н.) було надано трьохкімнатну службову квартиру житловою площею 37.5 м?, за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.24).
Рішенням спільного засідання адміністрації Управління та Житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області від 30.12.2005 ОСОБА_4 зараховано на квартирний облік Управління у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини ОСОБА_5 , 1960 р.н., сина ОСОБА_4 , 1984 р.н., доньки ОСОБА_6 , 1986 р.н. та включено до списку осіб, які мають право на позачергове забезпечення житловими приміщеннями (т.1 а.с.26).
22.02.2006 за клопотанням УСБУ в Тернопільській області рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №189 службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано як службову та видано ордер сім`ї військовослужбовця СБУ ОСОБА_4 складом з 4-х осіб (т.1 а.с.28).
Ордер на службове житлове приміщення ОСОБА_4 отримав 22.06.2006 року. Як зазначено в ордері, він дійсний протягом 30 днів (т.1 а.с.29).
Водночас ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі АДРЕСА_5 . Однак вже 27.05.2009 знятий з реєстраційного обліку у цій квартирі та нове місце проживання зареєстрував за адресою: АДРЕСА_6 . Його син ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання у службовій квартирі АДРЕСА_7 .
Надалі, ОСОБА_4 26.08.2010 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі АДРЕСА_4 . Того ж дня у цьому службовому житлі зареєструвала своє місце проживання і його донька ОСОБА_7 (з 04.11.2007 у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9 ).
06.11.2010 ОСОБА_4 був знятий з реєстрації місця проживання у службовому житлі.
24.09.2013 ОСОБА_6 була знята з реєстрації місця проживання у службовому житлі та знову зареєструвала своє місце проживання у АДРЕСА_1 .
У квітні 2011 року ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 розірвали шлюб, зареєстрований між ними, на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11.04.2011.
Надалі, ОСОБА_4 25.05.2012 знову зареєстрував своє місце проживання у вищезазначеній службовій квартирі АДРЕСА_4 . А вже 02.06.2012 ОСОБА_4 зареєстрував у службову квартиру УСБУ в Тернопільській області свою матір ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яку ордер не видавався та яка до того часу проживала і була зареєстрована в с.Закреничне Рожнятівського району Івано-Франківської області.
24.09.2013 ОСОБА_4 знову припинив реєстрацію свого місця проживання у вищезазначеному службовому житлі.
Колишня дружина ОСОБА_4 ОСОБА_5 , шлюб між якими розірвано у 2011 році, зареєструвала своє місце проживання у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 лише 24.09.2013. Однак вже 05.06.2015 була знята з реєстрації місця проживання у даній квартирі та зареєструвала місце проживання у АДРЕСА_1 .
Таким чином ОСОБА_4 був зареєстрований у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 у період з 06.07.2006 по 27.05.2009, у період з 26.08.2010 по 06.11.2010, та з 25.05.2012 по 24.09.2013.
Його донька ОСОБА_11 була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 лише з 26.08.2010 по 24.09.2013.
Його син ОСОБА_4 зареєстрований у службовій квартирі АДРЕСА_4 з 07.11.2006 по теперішній час.
Його мати, ОСОБА_10 зареєстрована у службовій квартирі АДРЕСА_4 з 02.06.2012 по теперішній час.
Його колишня дружина ОСОБА_5 була зареєстрована у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 з 24.09.2013 по 05.06.2015.
Вищезазначені періоди щодо реєстрації місця проживання підтверджуються даними паспортів вказаних осіб, довідками ПП «Тернопіль-Сервісбуд», ОСББ «Яреми 16», на балансі яких перебував будинок АДРЕСА_11 , довідками відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області та Чернівецькій області (т.1 а.с.19-30, т.1 а.с.64-71).
Таким чином, судом встановлено, що на даний час у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 зареєстровані лише син ОСОБА_4 (1962 р.н.) – ОСОБА_4 (1984 р.н.) та його мати ОСОБА_10 .
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно припинили своє право користування службовою АДРЕСА_4 , знявшись з реєстрації місця проживання у даній квартирі.
Разом з цим, під час комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі АДРЕСА_4 , ні ОСОБА_4 , ні члени його сім`ї не проживають та ніколи не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали квартиранти.
Зокрема, відповідно до акту перевірки житлових умов ОСОБА_4 від 17.11.2015, що проводився за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, дільничного інспектора, сусідів, у квартирі АДРЕСА_4 тривалий час ніхто не проживає. Відповідно до листа РЕМ від 28.10.2015 №1854 за період з вересня 2013 року по жовтень 2015 року у цій квартирі спожито 3 кВт/год електроенергії на суму 0.92 грн. Відповідно до листа КП «Тернопільводоканал» від 29.10.2015 №2606/15 абонента з вищезазначеної квартири взято на облік 23.05.2006, однак з того часу по дату видачі листа у цій квартирі ніхто не проживав, відбору води ніхто не здійснював (т.1, а.с.113).
Відповідно до листа ВАТ «Тернопільобленерго» від 08.06.2016 №2505/26 за період з 01.11.2015 по 01.06.2016 у квартирі АДРЕСА_4 спожито 0 кВт електроенергії.
Відповідно до актів обстеження житлових умов ОСОБА_4 від 07.07.2020, 14.07.2020, 13.08.2020, 15.09.2020, 17.02.2021, 27.08.2021, 14.09.2021, що проводилися за участю членів житлово-побутової комісії Управління, представників обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває будинок, представника відділу квартирного обліку і нерухомості Тернопільської міської ради, дільничних інспекторів, сусідів, у квартирі АДРЕСА_4 ніхто не проживав і не проживає, квартира зачинена, на стук у вхідні двері ніхто не відповідав. Зовнішнім оглядом вікон вказаної квартири, які виходять на прибудинкову територію також встановлено, що електроосвітлення у даній квартирі на момент обстежень не використовувалось, вікна були зачинені. Зі слів сусідів, з 2006 року по 2017 рік у квартирі ніхто не проживав. У період приблизно з 2017 року по липень 2020 року проживали дві молоді особи, чоловік та жінка, віком близько 35 років, з собакою, квартиронаймачі (орендарі). У період з середини липня 2020 року по даний час у квартирі ніхто не проживає і не проживав (т.1, а.с.72-79).
Зокрема, під час виїздів вказаної комісії її членами неодноразово опитувалися мешканці будинку АДРЕСА_11 , зокрема ОСОБА_12 (квартира АДРЕСА_12 ), ОСОБА_16 (квартира АДРЕСА_13 ) керівник ОСББ «Яреми 16» ОСОБА_14 (квартира АДРЕСА_14 ), керівник ПП «Тернопіль-Сервісбуд» ОСОБА_13 .
Так, ОСОБА_12 та ОСОБА_16 повідомляли членам комісії, що в квартирі АДРЕСА_15 ніхто тривалий час не проживав. Близько 3-х років тому у квартирі проживали молоді чоловік та жінка разом з собакою, квартиранти, за віком 35-40 років. Вказані люди виселилися з квартири в середині липня 2020 року. З тих пір у квартирі знову ніхто не проживає. Ні ОСОБА_4 , ні члени його сім`ї у вказаній службовій квартирі ніколи не проживали.
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повідомляли членам комісії, що відповідно до своїх посадових обов`язків здійснюють постійний аналіз проживання жильців в квартирах будинку, перевіряють їх своєчасну оплату за комунальні послуги, організовують загальні збори. У квартирі АДРЕСА_4 , ні громадянин ОСОБА_4 , ні громадяни ОСОБА_10 (його мати) та ОСОБА_4 (син) не з`являлися та фактично ніколи не проживали, водночас комунальні борги по квартирі відсутні.
Таким чином, твердження відповідача ОСОБА_4 про те, що він завжди розглядав службову квартиру за адресою АДРЕСА_3 , як місце свого проживання та не порушував вимоги Житлового кодексу, а навпаки, оплачував комунальні послуги, займався ремонтом у квартирі та її утриманням, із цією метою він періодично проживав у Тернополі, а коли умови в квартирі стали придатні для життя, то у ній проживав, спростовуються дослідженими в судовому засіданні актами перевірки житлових умов, поясненнями мешканців будинку ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , керівника ПП «Тернопіль-Сервісбуд» ОСОБА_13 та результатами комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, які свідчать про те, що ОСОБА_4 та члени його сім`ї фактично не проживали у спірному житлі.
Також, судом встановлено, що син ОСОБА_4 – ОСОБА_4 ,1984 р.н., фактично тривалий час проживає та працює в м.Київ. Зокрема, відповідно до довідки компанії LG Electronics Ukraine № LG-131018-02 від 18.10.2013, ОСОБА_4 працює в ПП «ЛГ Електронікс Україна» економістом та на квартирному обліку за місцем роботи не перебуває. Відповідно до листа ГУ ПФУ в Тернопільській області від 02.11.2015 ОСОБА_4 працює в Київській філії ПАТ «Монделіс Україна» (т.1 а.с.74-75).
Відповідно до довідки б/н від 13.04.2021 ТОВ «Сіейчес Україна» ОСОБА_4 з 17.07.2017 і дотепер працює в ТОВ «Сіейчес Україна» на посаді головного казначея у Центральній і Східній Європі, місце роботи співробітника – АДРЕСА_15 (т.1 а.с.76).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2021 ОСОБА_4 , 1984 р.н., належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2014 квартира АДРЕСА_8 , загальною площею 47.4, житловою площею 18.2 м? (т.1 а.с.19).
Колишня дружина ОСОБА_4 ОСОБА_5 теж ніколи не проживала у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 . Вказане особисто підтвердив на засіданні житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_4 (протокол №7 засідання ЖПК від 15.07.2020). Крім того, вказане особисто підтвердила ОСОБА_5 у своїх поясненнях, наданих членам ЖПК УСБУ в Тернопільській області, додавши до пояснення копії сторінок свого паспорта та виписки з історії хвороби.
Мати ОСОБА_4 ОСОБА_10 проживає і проживала в АДРЕСА_10 та ніколи не проживала в м.Тернополі у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 . Вказане особисто підтвердив на засіданні житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_4 (протокол №7 засідання ЖПК від 15.07.2020). Крім того, дані відомості підтверджуються актами від 20.05.2021 №2067/02-29, від 21.05.2021 №2081/02-29, складеними комісією в складі старости с.Закерничне ОСОБА_20 , начальника відділу організаційної, інформаційної роботи та документообігу ОСОБА_21 , головного спеціаліста по документообігу ОСОБА_22 , сусідів. Зокрема, відповідно до цих актів будинок АДРЕСА_10 належав чоловікові ОСОБА_10 . ОСОБА_23 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . У будинку на даний час проживає ОСОБА_10 . Її син ОСОБА_4 за даною адресою не проживає, а інколи відвідує свою маму. Крім того, відповідно до акту від 21.05.2021 №2081/02-29 зі слів ОСОБА_10 (матері ОСОБА_4 ) вона проживає і проживала в АДРЕСА_10 та ніколи не проживала в м.Тернополі у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 , хоча там зареєстрована. Її син проживає в АДРЕСА_10 .
Запрошений на засідання житлово-побутової комісії Управління 15.07.2020 ОСОБА_4 повідомив членам комісії, що зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_10 . У цьому ж будинку проживають його батьки. У службовій квартирі АДРЕСА_4 ніколи ні він, ні члени його сім`ї не проживали. З дружиною ОСОБА_5 він розлучився давно, на скільки пригадує, ще після 2008 року. З його слів ОСОБА_5 зареєстрована та проживає в м.Чернівці. Його син ОСОБА_4 проживає із дружиною та двома дітьми в м. Київ, працює в іноземній компанії, невістка працює в банку в м. Київ, зараз перебуває у декретній відпустці, старший внук ходить до школи у м.Київ, меншому внукові лише 1 рік. Також він повідомив, що ключі від цієї квартири давав своєму товаришу, колишньому співробітнику УСБУ в Тернопільській області Анатолію Василько, щоб той наглядав за квартирою, можливо ОСОБА_15 бував у вказаній службовій квартирі. Членами комісії було запропоновано ОСОБА_4 дозволити у його присутності обстежити службову квартиру АДРЕСА_4 , про що скласти акт обстеження. ОСОБА_4 відмовив у обстеженні. Колишній співробітник УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_15 відмовився надавати членам житлово-побутової комісії Управління будь-які пояснення щодо обставин, підстав і часу проживання у службовій квартирі УСБУ в АДРЕСА_4 на підставі ст.63 Конституції України.
Крім того, після звільнення 11.03.2008 з військової служби в Службі безпеки України, ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання до м.Івано-Франківськ та в період з 12.03.2008 по 24.12.2010 працював в Управлінні податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області.
Відповідно до листа Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №707/9/09-97-07-28 від 24.05.2021 колишній військовослужбовець УСБУ в Тернопільській області ОСОБА_4 був зарахований на квартирний облік в ДПА в Івано-Франківській області 01.06.2009 та 12.04.2018 рішенням житлово-побутової комісії ДФС в Івано-Франківській області знятий з квартирного обліку. Однак, на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2019 був поновлений на квартирному обліку осіб, що потребують покращення житлових умов (за позовом ОСОБА_4 , справа № 344/10897/18) (т.___ а.с.____).
При цьому, судом також встановлено, що у період з 30.12.2005 по 20.11.2015 ОСОБА_4 одночасно перебував на квартирному обліку УСБУ в Тернопільській області у складі сім`ї з 4-х осіб та у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області. 20.11.2015 на спільному засіданні адміністрації УСБУ в Тернопільській області та житлово-побутової комісії Управління відповідно до вимог ст.40 ЖК та п.26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою РМ УРСР від 11.12.1984 №470, прийнято рішення про зняття ОСОБА_4 у складі сім`ї з 4-х осіб: його, дружини ОСОБА_5 , сина ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_6 з квартирного обліку потребуючих поліпшення житлових умов Управління, у зв`язку з виїздом ОСОБА_4 на постійне місце проживання до іншого населеного пункту (відповідно до листа УСБУ в Івано-Франківській області № 60/16-2824 від 10.06.2021 ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку УСБУ в Івано-Франківській області з 01.08.2008), а також виселення зі службового житла Управління, зняття з реєстрації у ньому вказаних осіб та матері ОСОБА_4 . ОСОБА_10 .
Судом встановлено, що ОСОБА_4 у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 перебував на квартирному обліку в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області, про що членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо. Крім того, членам житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області до 2021 року не було відомо про факт розірвання у 2011 році шлюбу між ОСОБА_4 та колишньою дружиною ОСОБА_5 , та, відповідно, про реєстрацію місця проживання у службовому житловому приміщенні всупереч вимогам законодавства, своєї колишньої дружини.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 06.09.2021 члени сім`ї ОСОБА_4 , а саме його син, донька, мати і колишня дружина забезпечені житлом, зокрема: його син ОСОБА_4 , 1984 р.н., з 21.01.2014 є власником на праві приватної власності однокімнатної квартири АДРЕСА_8 , та з 31.05.2011 також домоволодіння у АДРЕСА_16 ; його колишня дружина ОСОБА_5 з 14.02.2017 є власником на праві приватної власності двокімнатної квартири АДРЕСА_9 ; його донька ОСОБА_6 з 06.04.2009 є власником на праві приватної власності трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ; його мати ОСОБА_10 з 03.07.2021 є власником домоволодіння у АДРЕСА_10 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що службова квартира УСБУ в АДРЕСА_4 , не є і не була місцем проживання ОСОБА_4 та членів його сім`ї. ОСОБА_4 та члени його сім`ї у період з 2006 року по даний час не використовували вказане службове приміщення за призначенням, оскільки в ньому не проживали.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
За змістом статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього ч.1 ст.118 Житлового Кодексу України. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником.
Як передбачено ч.2 ст.121 ЖК України (в редакції статті на час спірних правовідносин), службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України).
Відповідно до ст.125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Пунктом 36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 визначено, що право на отримання службового житла мають співробітники-військовослужбовці СБУ до одержання ними постійного житлового приміщення.
Відповідно до пункту 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.
Пунктом 12 цього Порядку передбачено, що службові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом за місцем проходження військової служби.
На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган міської ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
Згідно з пунктом 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за № 1308/14575, співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
Ці норми встановлюють суб`єктів, на які розповсюджуються правовідносини щодо отримання і користування службовим житлом, в тому числі на належність особи, яка отримує службове житло, до відповідного підприємства, установи, організації, що його виділяє.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).
Згідно з пунктом 5.17 Інструкції № 792 підлягають виселенню зі службового житлового приміщення колишні члени сім`ї співробітника, які проживають з ним після розірвання шлюбу, у випадку, якщо вказані особи в добровільному порядку не звільнять службове житлове приміщення, їх виселення проводиться у судовому порядку. Крім того, передбачено, що зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менше 10 років (таку ж норму містив пункт 4.2. Інструкції про порядок надання жилих приміщень і користування ними в Службі безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 09.05.1998 № 52/КФ, втратила чинність з прийняттям Інструкції № 792).
Тобто, житлове законодавство пов`язує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення з наявністю трудових відносин чи відносин з проходження військової служби в органі, підприємстві, установі, організації, які таке житло виділили, не менше 10 років.
У постанові від 17.04.2020 у справі № 463/6203/17 Верховний Суд вказав, що права членів сім`ї військовослужбовця є похідними від права останнього на користування службовим житловим приміщенням. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення, відповідно до статті 124 ЖК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо проходження ОСОБА_4 на даний час військової служби, тому наявні підстави звільнення ним та членами його сім`ї спірної квартири.
При цьому судом належним чином встановлено, що під час проходження ОСОБА_4 військової служби в УСБУ в Чернівецькій області держава забезпечила його та членів його сім`ї жилим приміщенням у АДРЕСА_1 , а його донька скористалися правом на його приватизацію.
Тобто, перед відповідачем ОСОБА_4 , як військовослужбовцем, держава виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», та забезпечила його житловим приміщенням для постійного проживання, з можливістю приватизації, право на яку реалізовано членами його сім`ї.
До аналогічного висновку, задовольняючи частково касаційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України, Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 07.12.2022 у справі №761/39955/20.
При цьому, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідно до довідки ЖПК Управління № 69/19-9426 від 21.09.2021, на квартирному обліку Управління Служби безпеки Українки в Тернопільській області станом на 21.09.2021 у списках загальної черги перебуває 145 співробітників, з них 79 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, 6 співробітників включено до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень. Із числа вказаних осіб 82 співробітники-військовослужбовці мають статус учасників бойових дій, які, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил, забезпеченні їх проведення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Тобто такі співробітники-військовослужбовці Управління, які перебувають у даній черзі, разом із членами своїх сімей претендують на службове житло, оскільки безпосередньо проходять службу у м. Тернопіль та житлом не забезпечені.
Таким чином, відповідачі, не звільнивши службову квартиру, порушують житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житло.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).
Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.
Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Як вбачається з пояснень позивача виселення відповідачів зі спірної квартири, яка є службовим житлом, необхідна для захисту прав військовослужбовців, які проходять службу в Управлінні СБУ в Тернопільській області та потребують забезпечення службовим житлом. Не звільнення відповідачами житла унеможливлює закріплення вивільненого житла за іншою посадою та надання його у користування іншому військовослужбовцю.
Враховуючи наявність на обліку позивача значної кількості осіб, які потребують надання службового житла, а також враховуючи, що передбачені нормами статті 125 ЖК України підстави для неможливості виселення вказаних осіб відсутні, тому колегія суддів дійшла висновку, що такі дії відповідачів є пропорційним втручанням у право даних осіб на житло.
Також колегія суддів погоджується і висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 (1962 р.н.) втратив інтерес до службового житла як постійного місця проживання.
Так, підтвердженням свідомої поведінки особи, що свідчить про втрату нею інтересу до службового житлового приміщення, є перебування ОСОБА_4 на квартирному обліку у період з 01.06.2009 по 12.04.2018 в ДПА (ДФС) в Івано-Франківській області. Адже для зарахування на квартирний облік така особа повинна вчинити певні дії: зібрати та подати уповноваженому органу необхідні документи, а для перебування на квартобліку особа повинна проходити щорічну перереєстрацію (пункти 18, 25 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470).
Більше того, дізнавшись про зняття з квартирного обліку в ДПА (ДФС) Івано-Франківській області, ОСОБА_4 оскаржив такі дії суб`єкта владних повноважень до суду шляхом подання позовної заяви, що свідчить про свідому поведінку, пов`язану із волевиявленням щодо подальшого перебування на квартирному обліку в ДПС (ДФС) Івано-Франківській області.
Також підтвердженням свідомої поведінки відповідачів щодо втрати інтересу до службового житла є вселення до службового житла сторонніх осіб – ОСОБА_15 та його дружини ОСОБА_18 .
У період з 19.10.2017 по 30.06.2020 за адресою службової квартири АДРЕСА_3 , була оформлена пільга на житлово-комунальні послуги, зокрема громадянин ОСОБА_15 разом з дружиною ОСОБА_18 користувалися пільгами на житлово-комунальні послуги за адресою вказаної службової квартири.
Відповідно до пояснень, наданих ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , а також мешканцями сусідніх від службової квартири квартир в будинку АДРЕСА_11 жоден із відповідачів ніколи не проживав у даній службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області.
Крім того, під час неодноразових комісійних перевірок щодо факту використання (проживання, не проживання) особою службового житлового приміщення, документальних перевірок підтверджено, що в службовій квартирі АДРЕСА_4 , ні ОСОБА_4 , ні члени його сім`ї не проживають та не проживали. Тривалий час у вказаній квартирі взагалі ніхто не проживав, а в період 2017-2020 років проживали сторонні особи. Із липня 2020 року у квартирі знову ніхто не проживає, квартира зачинена. 14.12.2021 під час проведення у присутності та за згодою відповідача ОСОБА_4 заходів з обліку та контролю за використанням фонду службового житла УСБУ в Тернопільській області за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що у службовому житловому приміщенні відсутні меблі та речі, які б свідчили про наявність ознак проживання сім`ї відповідача.
Відповідно до листів КП «Тернопільводоканал», ВАТ «Тернопільобленерго», ПАТ «Тернопільміськгаз», у період з 2006 року по 2017 рік послуги даних організацій не споживалися. Неодноразово під час зняття показників лічильників у мешканців будинку АДРЕСА_11 , опитувалися сусіди квартири АДРЕСА_15 на предмет проживання мешканців, за результатами чого було встановлено, що у цій квартирі АДРЕСА_15 ніхто не проживає.
Отже, ОСОБА_4 та члени його сім`ї, не зважаючи на короткострокові періоди реєстрації місця проживання у службовій квартирі УСБУ в Тернопільській області, насправді у цьому службовому житлі ніколи не проживали, жодних триваючих зв`язків зі службовою квартирою УСБУ в Тернопільській області як своїм конкретним місцем проживання ніколи не мали та не мають, і зазначена службова квартира не є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Поряд з наведеним, оформлення відповідачем ОСОБА_4 посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії АА № 322250, виданого 21.01.2011 Перегінською сільською радою (реєстраційний № НОМЕР_1 ) також слугує підтвердженням свідомої поведінки обрання особою іншого місця проживання та втрати інтересу до службового житлового приміщення УСБУ в Тернопільській області.
Окрім того, беззаперечним свідченням свідомої поведінки ОСОБА_4 є подання ним документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для отримання підвищення до пенсії в розмірі 20% за проживання в гірській місцевості на підставі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту серії АА № 322250, виданого 21.01.2011 Перегінською сільською радою (реєстраційний № НОМЕР_1 ), а також постійне щомісячне отримання ОСОБА_4 таких виплат, починаючи з 01.02.2011. Означене також підтверджує обрання відповідачем іншого місця проживання та втрати інтересу до службового житлового приміщення УСБУ в Тернопільській області.
Що стосується посилання відповідача ОСОБА_4 (1962 р.н.) в апеляційній скарзі на те, що долучені позивачем докази його непроживання в спірній службовій квартирі АДРЕСА_4 , зокрема Акти опитування особи та перевірки житлових умов є недопустими та неналежними, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.
На виконання вимог п. 5.2. Наказу СБУ від 06.11.2007 №792 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень» (далі – Інструкція № 792), вказівки заступника Голови Служби безпеки України від 19.06.2020 № 19/10-2670 (копія міститься в матеріалах справи) усім регіональним органам СБУ доручено провести інвентаризацію службових житлових приміщень щодо наявності та руху службового житла за період з 01.01.2010 по 01.06.2020. Під час інвентаризації вказано на необхідність комісійно провести перевірку використання службових житлових приміщень за призначенням та скласти відповідні акти обстеження.
Зважаючи на викладене, а також враховуючи те, що відповідно до п. 2.1. Інструкції № 792 основною метою створення житлово-побутових комісій в органах СБУ є дотримання вимог чинного законодавства при використанні житлової площі, представниками житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області було проведено перевірку використання всіх службових житлових приміщень регіонального органу за призначенням, у тому числі й службової квартири АДРЕСА_4 та складено відповідні акти обстеження.
Отже, правовою природою актів обстеження, складених за наслідками здійсненого уповноваженими органами контролю за цільовим використанням фонду службового житла регіонального органу, є те, що акт перевірки житлових умов є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при обстеженні обставини, факти, події.
Сам собою акт перевірки житлових умов та дії службових осіб органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав в особи, яка займає службове житлове приміщення та житлові умови якої обстежувалися. Таким чином, акт перевірки не є рішенням суб`єкту владних повноважень у сфері публічно-правових відносин. Він не містить будь-яких владних управлінських рішень чи приписів. Він не є актом індивідуальної дії. Акт перевірки не створює для відповідача певних прав та обов`язків, а лише фіксує виявлені під час перевірки обставини та факти. Отже, акти перевірки є службовими документами, в яких зафіксовані виявлені при проведенні перевірки факти, тобто вони є носіями доказової інформації про виявлені органом, установою СБУ порушення (відсутність порушень) вимог житлового законодавства та документами, на підставі яких приймаються відповідні рішення.
Що стосується актів опитування осіб, то вони складалися представниками житлово-побутової комісії УСБУ в Тернопільській області під час проведення заходів з перевірки використання службового житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_4 за цільовим призначенням. Зокрема, під час обстежень житлових умов службової квартири АДРЕСА_15 представники житлово-побутової комісії разом з дільничними офіцерами поліції Тернопільського РУП Головного управління Національної поліції в Тернопільській області спілкувалися з сусідами цього службового помешкання з метою з`ясування інформації про осіб, які в ньому проживають чи не проживають, про що за добровільною згодою цих осіб було складено відповідні акти з підписами усіх присутніх.
Отже, акти опитування є службовими документами, в яких зафіксовані повідомлення осіб щодо службового житлового приміщення, та осіб, які в ньому проживають чи не проживають, тобто вони є носіями доказової інформації про виявлені органом, установою СБУ факти та обставини щодо дотримання вимог житлового законодавства та документами, на підставі яких приймаються відповідні рішення.
Цивільне законодавство не містить вказівок про те, який стандарт розкриття інформації при складанні того чи іншого документу має бути застосований.
А тому позивач, будучи уповноваженим законом на здійснення контролю за використанням службових житлових приміщень, з метою дотримання вимог чинного законодавства при використання службової житлової площі за призначенням та запобіганню порушення прав інших діючих військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, незабезпечені житлом та очікують поліпшення житлових умов, за відсутності деталізованого нормативно-правового регулювання вживав в межах правової дискреції заходи, оцінював фактичні обставини, здійснював у межах компетенції мотивований правомірний вибір певного варіанту поведінки щодо прийняття оптимального рішення чи вчинення відповідних дій.
Здійснюючи повноваження контролю за використанням службових житлових приміщень, позивач переслідував лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями – контроль використання службового житлового приміщення за призначенням. При цьому позивач дотримувався принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримувався принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечував належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймав своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечував послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові №520/16580/18 від 13.04.2022 «розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми».
Таким чином, з огляду на зазначене вище, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що долучені до матеріалів справи позивачем Акти опитування особи та перевірки житлових умов, є недопустимими, неналежними доказами, які в свою чергу доводять факт втрати ОСОБА_4 та членами його сім`ї інтересу до спірного житла.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на увагу не заслуговують.
Таким чином, виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04.07.2023 року є законними та обґрунтованими і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Головуючий 
Судді