Номер провадження: 22-ц/813/3024/24 
Справа № 523/17699/18
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Далеко К.О., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за оплату житлово - комунальних послуг, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», про визнання відсутності права вимоги, визнання безпідставним нарахування плати (заборгованості), 

                                        встановив:

11.12.2018 року ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» (далі – «ІНФОКС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 9033,16 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.04.2018 року Суворовським районним судом міста Одеси був прийнятий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь «ІНФОКС» заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 9 033,16 грн. Проте, 05.07.2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було задоволено заяву боржника, зазначений судовий наказ скасовано, роз`яснено стягувачу про можливість розглянути визначені вимоги у порядку позовного провадження. Відповідач є споживачем філії «ІНФОКС», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № НОМЕР_1 та договором надання послуг водопостачання та водовідведення № 28611/5 від 17.08.2009 року. Позивач надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , за які він у відповідності з п.п. 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21.07.2005 р. №630 затверджених Постановою КМУ (далі — Правила), повинен був своєчасно розрахуватись шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок водоканалу. Нарахування відповідачу за надані послуги здійснювались відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 року та затверджених тарифів, а відповідач в свою чергу користувався такими послугами. ОСОБА_2 плату за надані послуги сплачував не в повному обсязі, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 9033,16 грн., за період з 01.03.2015 року по 31.01.2018 рік, що підтверджується розрахунком суми боргу. Відповідач не сплачує у добровільному порядку заборгованість за надані послуги, у зв`язку з чим представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.

29.01.2019 року надійшла зустрічна позовна заява від відповідача ОСОБА_2 , в якій він, уточнивши вимоги, просив:
- визнати відсутність у відповідача права вимоги, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів; 
- визнати безпідставним нарахування плати (заборгованості) за особовим рахунком № НОМЕР_2 .
В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено наступне.

За відсутності правовстановлюючих документів щодо оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал», «ІНФОКС» привласнило собі повноваження як орендаря комплексу, так і виконавця послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної води.
Філія «ІНФОКС» не є виробником-виконавцем послуги з постачання холодної води та водовідведення. На протязі ряду минулих років первісний позивач наголошував, що він є виконавцем послуги на підставі рішення Одеської міської ради №1173-У від 05.04.2007р. Проте, відсутність даного факту було встановлено в суді (ухвала Приморського районного суду м.Одеси суду від 30.03.2011р. по справі №2-а-569/10). 
В якості правовстановлюючих документів, «ІНФОКС» посилається на рішення Одеської міської ради №2038-XX1У від 17.12.2003р. «Про затвердження проекту договору оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал» та проект договору, як такий що нібито підтверджує правонаступництво КП «Одесводоканал» та його право на оренду цілісного майнового комплексу водопровідно-каналізаційного господарства м. Одеси. Між тим, проект договору не може вважатись належним правовстановлюючим документом. Пункт 11.1 проекту договору передбачає, що договір є чинним лише у разі надання згоди Антимонопольним комітетом України на оренду цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал» та затвердження цього договору рішенням Одеської міської ради. Проте, таких рішень прийнято не було. Також, не складалось акту прийому-передачі цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал». 
Проект договору: містить неналежну сторону орендодавця. Орендодавцем мала бути визначена Територіальна громада м. Одеси в особі Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради; не відповідає вимогам положень ч.3 ст. 191 ЦК України та ч.3 ст. 66 ГК України, оскільки для укладення договору потрібне було його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а тому він є не укладеним.
Відсутня згода Антимонопольного комітету на оренду.

Затвердження рішенням Одеської міської ради договору оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал», як того передбачає закон, не відбувалось.
КП «Одесводоканал» було ліквідовано 04.06.2004 року, ідентифікаційний код за відокремленим підрозділом ІНФОКС не залишився, що свідчить про те, що правонаступництва ТОВ «Інфокс» не відбулось. 
Договір № 286115 від 17.08.2009 року не відповідає за формою та змістом типовому договору щодо надання послуг, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №630. Про недійсність та розірвання наведеного договору Відповідач повідомляв Позивача письмово ще у вересні 2010 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року позовну заяву ІНФОКС задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ІНФОКС заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення, за період з 01.11.2015 року по 31.01.2018 року, у сумі 7 496,11 грн., а також судовий збір у сумі 1 462,00 грн.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено (т.2, а.с.191-203).

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року, ухвалення нового судового рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.205-216).

У відзиві на апеляційну скаргу представник «ІНФОКС» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.3, а.с.17-20).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю апелянта ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.3, а.с.28-32).
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час (т.3, а.с.13-14), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за участю заявника апеляційної скарги, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи заборгованість, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_2 , та між ним і «ІНФОКС» було укладено договір про надання послуг з постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води №28611/5 (т.2, а.с.191-203).
Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду нанаступне.

Згідно до ч.1 ст. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу.

Стаття 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 , виданого УЖКГ ВК Одеської міської ради 12.11.1999 року, власниками кв. АДРЕСА_2 , окрім відповідача ОСОБА_2 , є також ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (т.1, а.с.16).

Разом з тим, суд першої інстанції, розглядаючи справу та з`ясувавши наявність інших співвласників кв. АДРЕСА_2 , які заінтересовані у вирішенні даного спору, не залучив до участі у справі в якості відповідачів: ОСОБА_3 , який є сином відповідача ОСОБА_2 і третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 (зі слів останньої), а також безпосередньо заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Виходячи з вищевикладених обставин, та беручи до уваги той факт, що суд першої інстанції постановив рішення, яке впливає на права та інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 і стягнення з нього судових витрат, підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови, якою у задоволенні позовних вимог ІНФОКС до ОСОБА_2 слід відмовити.

При цьому, апеляційний суд роз`яснює, що «ІНФОКС» не позбавлене права звернутися з аналогічним позовом в установленому законом порядку, із залученням до участі у справі всіх осіб, на чиї права, свободи, обов`язки та інтереси може вплинути судове рішення.

Також судом першої інстанції не прийнято до уваги тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 не користується послугами водопостачання взагалі, так як фактично проживає в США, що випливає із показань заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 та підтверджується наявними у справі доказами, а саме: карткою постійного мешканця США, а також копією довіреності, які 16 листопада 2012 року видав відповідач ОСОБА_2 на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , в м. Нью-Йорк, Сполучених Штатів Америки (т.1, а.с.94, 98).

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 до «ІНФОКС» про визнання відсутності права вимоги, визнання безпідставним нарахування плати (заборгованості), то суд першої інстанції вірно відмовив у його задоволенні, виходячи з наступних підстав.

Як зазначалось вище, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками кв. АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, зважаючи на норми чинного законодавства та договору про надання послуг, укладеного між сторонами, відповідальною особою за утримання об`єкту нерухомого майна та сплату житлово-комунальних послуг є власник.
Відповідно до п. 3 ч. 29 Правил, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.
Отже, нормами законодавства на момент виникнення спірних правовідносин було передбачено право споживача на несплату, у зв`язку із не проживанням, однак, ні відповідач, ні 3-я особа таким правом не скористались.
Оскільки, «ІНФОКС» зі свого боку не припиняв надання послуг, отже, не вбачається за можливе зробити висновок, що послуги не отримувались. 

Доказів того, що послуги у кв. АДРЕСА_2 не надаються також не надано.
Відсутність на території України власника, у даному випадку одного із співвласників, не підтверджує не проживання у даній квартирі жодної особи. 
17 грудня 2003 року між Одеською міською радою, в особі міського голови, та «ІНФОКС» було укладено договір оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал», предметом якого є цілісний майновий комплекс та підписано акт приймання-передачі майнового комплексу. Договір підписаний сторонами та є чинним.
Матеріали справи містять копію ліцензії № 287964 Серія АЕ Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на централізоване водопостачання та водовідведення (т.1 а.с.194).
Відповідно до ч. 6 ст. 21 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензії на провадження видів господарської діяльності, що на день набрання чинності цим Законом є чинними, продовжують діяти. 
Отже, на теперішній час ліцензія, видана «ІНФОКС», на ведення господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення є безстроковою.

Наявність ліцензії та договору оренду цілісного майнового комплексу знаходить своє підтвердження у Постанові Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року по справі № 522/2986/16-ц, де судом встановлено, що Рішенням Одеської міської ради виконавцем послуг із централізованого постачання холодної води, послуг із водовідведення у м. Одесі визнано «ІНФОКС», що підтверджується копією ліцензії серії АЕ № 287964, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 жовтня 2014 року, рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2003 року № 2038- XXIV «Про затвердження проекту договору оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал», копіями договорів оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал» від 17 грудня 2003 року.

Таким чином, враховуючи, що «ІНФОКС» є належним постачальником послуг з постачання холодної води, послуг із водовідведення, а також те, що власники житлових приміщень відповідно до ст. 322 ЦК України мають утримувати належне їм майно, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року – скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог «ІНФОКС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово - комунальних послуг.

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року, в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 і стягнення з нього судових витрат, скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС», в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», до ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через знаходження судді Громіка Р.Д. у відрядженні, повне судове рішення складено 29.05.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду:         С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М.Драгомерецький