УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2024 року
м. Київ
справа № 161/6630/23
провадження № 51-2700ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої 
ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року 
у кримінальному провадженні № 22023030000000013 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянки України, уродженки с. Хлібодарівки Волноваського району Донецької області,жительки  
 АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією усього належного їй на праві приватної власності майна. 
На підставі ст. 54 КК ОСОБА_5 позбавлено 15 рангу посадової особи місцевого самоврядування; відповідно до ст. 55 КК ОСОБА_5 позбавлено права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у державній зраді, тобто в умисно вчиненому громадянкою України діянні на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, що виразилося у переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі або її представникам допомоги 
в проведенні підривної діяльності проти України, вчинених в умовах воєнного стану 
за таких обставин.
Так, головний спеціаліст відділу освіти Хлібодарівської сільської територіальної громади ОСОБА_5 , починаючи з 11 березня 2022 року та не пізніше 05 липня 
2022 року, тобто після повної окупації Хлібодарівської сільської територіальної громади Волноваського району Донецької області військовослужбовцями збройних сил російської федерації, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення факту збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, водночас підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів російської федерації, які передбачають перебування України у сфері її впливу, а також з корисливих мотивів та хибного почуття кар`єризму, діючи всупереч положенням статей 1, 2, ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65, 68, 72, 73, 132, 133 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», статей 2, 11 Закону України «Про місцеве самоврядування», статей 2, 8, 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», вирішила використати факт встановлення окупаційної влади на території Волноваського району у своїх особистих інтересах, з власної ініціативи, зраджуючи Присязі посадової особи місцевого самоврядування, перейшла на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, що виразилось у добровільному вступі на службу до незаконного органу влади окупаційної адміністрації держави-агресора - «адміністрації Волноваського району донецької народної республіки» на так звану посаду «голови Кіровської сільської адміністрації Волноваського району днр».
Надалі ОСОБА_5 з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення Волноваського району думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Донецької області влади рф та ідей «російського світу», перебуваючи 05 липня та 13 вересня 2022 року на окупованій території Волноваського району Донецької області, більш точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлено, брала особисту участь в зустрічах голови так званої «адміністрації Волноваського району днр» з головами так званих 
сільських та селищних «адміністрацій», де обговорювались питання забезпечення життєдіяльності району, а також 11 липня 2022 року взяла участь у зустрічі так званого «заступника директора ГУБ днр Вода Донбаса» з псевдо головами сільських та селищних «адміністрацій», де обговорювались питання відновлення водопостачання 
у Волноваському районі.
ОСОБА_5 , діючи у такий спосіб та використовуючи своє попереднє становище представника органу владних повноважень Хлібодарівської територіальної громади Волноваського району, а надалі незаконно обійнявши адміністративну посаду так званого «голови Кіровської сільської адміністрації Волноваського району днр» та беручи участь спільно з представниками держави-агресора та її окупаційної адміністрації в «робочих нарадах органів влади днр», що відбувалися у кабінетах та залах, в яких розміщені державний прапор і державний герб рф, а також прапор «днр», з подальшим поширенням окупаційною владою відомостей про такі заходи 
в інформаційному просторі на окупованих територіях та території російської федерації, вчинила умисні дії на користь і на боці ворога з метою утвердження окупаційної влади, переконання мешканців Волноваського району у втраті законною українською владою будь-якого контролю над цими територіями та створення у них хибного уявлення незворотного і стабільного існування на теренах Донецької області влади рф, а також належного функціонування незаконної «адміністрації Волноваського району донецької народної республіки», «Кіровської сільської адміністрації» та відповідно підтверджуючи легітимність такої псевдовлади.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку 
із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. 
В обґрунтування зазначених вимог вказує на те, що здійснюючи судовий розгляд 
за відсутності обвинуваченої неможливо встановити, чи вчинені інкриміновані їй дії нею умисно чи під впливом фізичного або психічного примусу, застосованого відносно неї або членів її сім`ї. Також за відсутності ОСОБА_5 , на переконання захисника, неможливо з`ясувати істинні мотиви та мету вчинення кримінального правопорушення. Допускає, 
що дії ОСОБА_5 могли не мати кримінально-правовий характер та вчинене нею слід 
було б кваліфікувати як таке, що вчинено в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно-корисної мети (ч. 1 ст. 42 КК). Також зазначає, що, якщо уявити, 
що до його підзахисної не застосовувались тортури, фізичний чи психологічний примус, слід виключити злочинність її діянь, виходячи з обставин, у яких ОСОБА_5 опинилася - діяла в умовах крайньої необхідності. Крім того, стверджує, що показання свідків 
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є показаннями з чужих слів, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, не доведена поза розумним сумнівом.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок 
про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів 
ст. 94 КПК.
Варто зауважити, що судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався в порядку спеціального судового провадженняза відсутності обвинуваченої ОСОБА_5 , яка показань суду не надавала, та, як вказав суд, будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.
Як зазначив суд у вироку, повістки про виклик обвинуваченої ОСОБА_5 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК. 
Суд ствердив про те, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, 
від використання свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені 
на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачена над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри 
на ухилення від кримінальної відповідальності.
Як убачається з оскарженого вироку, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також обґрунтовано послався на дані, що містяться у: протоколах огляду від 11, 12, 17, 20, 22 січня 2023 року з доданими дисками, інформації ВКІБ УСБУ у Волинській області №9/390 від 14.04.2023 та №9/321 від 23.03.2023, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 
від 26 листопада 2022 року та 11 січня 2023 року, копії особової картки ОСОБА_5 
з фотокарткою, листі голови Хлібодарівської сільської територіальної громади Волноваського району Донецької області № 01-22-8 від 20.01.2023, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності. 
При цьому суд вказав на те, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надані ними безпосередньо в судовому засіданні, є послідовними, відповідають іншим обставинам справи та підтверджуються дослідженими письмовими доказами, 
які, на думку суду, є належними та допустимими, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, тому суд бере їх за основу під час постановлення цього вироку.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 111 КК.
Також слід зауважити, що суд в оскарженому вироку з приводу доводів захисника ОСОБА_4 про необхідність виправдання його підзахисної у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК, оскільки, як стверджував захисник, здійснюючи судовий розгляд за її відсутності неможливо встановити, чи вчинені інкриміновані їй дії нею умисно чи під впливом фізичного або психічного примусу, застосованого відносно неї або членів її сім`ї, чи з метою виконання законного наказу або розпорядження, зазначив таке.
Фізичний або психічний примус є обставинами, які згідно ст. 40 КК за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст. 111 КК. Такими ж обставинами є виконання наказу або розпорядження, що передбачено ст. 41 КК.
Проте, як вказано у вироку, суду не надано доказів, що ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, вчинила дії, що ставляться їй у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого вона не могла керувати своїми вчинками, чи психічного примусу, за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом її правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку 
в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).
Натомість послідовні показання допитаних в судовому засіданні свідків 
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єктивно вказують на добровільність дій 
ОСОБА_5 , оскільки, як ствердив свідок ОСОБА_6 , чоловік обвинуваченої у своїх телефонних розповідях пишається тим, що ОСОБА_5 займає посаду в окупаційному органі і пропонував допомогу останньої в працевлаштуванні у разі повернення 
до м. Волновахи.
Також суд зазначив, що ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, 
що до ОСОБА_5 застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого обвинувачена вчинила інкриміновані їй дії, суду не надано. 
З досліджених судом доказів, зазначених вище, встановлено, що ОСОБА_5 діяла добровільно, а будь-які докази, що її примушували до вчинення таких дій, 
за встановлених вище судом обставин, відсутні. Не надано суду і жодних доказів, які б прямо чи опосередковано свідчили про можливість виконання інкримінованих 
ОСОБА_5  дій з метою виконання законного наказу або розпорядження. Вказані доводи захисника є лише припущеннями останнього і не обґрунтовуються доказами.
Отже, правові підстави вважати, що наявні обставини, що виключають кримінальну протиправність діяння ОСОБА_5 , відсутні.
Крім цього суд у вироку вказав про те, що наведеними вище доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема дослідженими судом публікаціями, здобутими в результаті оглядів мережі Інтернет уповноваженими на це суб`єктами досудового розслідування установлено, що з початком військового вторгнення рф на територію України та окупації територіальних громад Волноваського району Донецької області, окупаційною владою держави-агресора незаконно створено відповідні територіальні псевдо-органи та окупаційні адміністрації населених пунктів, один з яких - т.зв. «Кіровську сільську адміністрацію Волноваського району» очолила обвинувачена ОСОБА_5 , а саме зайняла посаду голови окупаційного незаконно створеного органу, тим самим перейшла на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, та бере учать в організованих окупаційною владою «нарадах» з приводу різного роду організаційних питань.
Зазначене, показання свідка ОСОБА_6 про те, що чоловік ОСОБА_5 
у телефонних розповідях пишається новою посадою обвинуваченої і її службою окупаційній владі і пропонував допомогу останньої в працевлаштуванні в разі повернення сім`ї свідка до м. Волновахи та факт висвітлення у соціально орієнтованій мережі «Вконтакте» інформації про зайняття посади т.зв. «глава Кировской сельской администрации» є беззаперечним свідченням невимушеності поведінки ОСОБА_5 , відсутності будь-якого примусу щодо неї, а відтак, і цілковитої добровільності її дій.
На усвідомленість і добровільність дій обвинуваченої ОСОБА_5 також вказує характер таких дій та їх тривалість, оскільки остання не складає своїх повноважень голови окупаційного незаконно створеного органу - Кіровської сільської адміністрації, не вчиняє жодних дій в дотриманні законних інтересів української держави, а навпаки продовжує здійснювати «владні повноваження» вже як керівник окупаційної влади, при цьому керуючись матеріальним та процесуальним правом держави-агресора, подала свою кандидатуру на зайняття керівної посади, що передбачає свідоме складання документів та добровільне подання персональних особистих даних про себе та членів своєї сім`ї, і протягом тривалого часу здійснює свої «владні повноваження» на цій посаді.
Окрім того, воєнний напад росії на Україну, що почався 24 лютого 2022 року, окупація території Донецької області та встановлення на цій території окупаційних органів влади мали відкритий характер, а тому ОСОБА_5 , будучи громадянкою України та посадовою особою органу місцевого самоврядування, станом на 24 лютого 2022 року, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу освіти Хлібодарівською сільської ради територіальної громади, з огляду на її вік та достатній життєвий досвід очевидно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою її захисника, доводи якої є аналогічними доводам поданої захисником касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Що стосується тверджень захисника про те, що показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є показаннями з чужих слів, то з огляду на їх зміст, наведений у вироку, то вони не відповідають дійсності, оскільки зазначені особи повідомляли виключно ті факти та обставини, очевидцем яких вони були безпосередньо. 
Для визначення того, чи є показання, в яких передаються висловлювання іншої особи, показаннями з чужих слів у значенні с. 97 КПК, необхідно встановити, чи надаються або використовуються ці висловлювання іншої особи для доведення існування того факту, про який стверджується в цьому переданому висловлюванні. Показання, 
які містять висловлювання іншої особи, надані з іншою метою, наприклад, для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями з чужих слів відповідно до ст. 97 КПК, оскільки у такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.
З огляду на наведене порушень ст. 97 КПК, на чому наполягає захисник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції, проаналізувавши оскаржені судові рішення, не вбачає.
Посилання захисника на можливість застосування до його підзахисної положень 
ст. 39 КК (крайня необхідність) та ст. 42 КК (діяння, пов`язане з ризиком) є безпідставними і ґрунтуються, як убачається зі змісту касаційної скарги, лише на його нічим не підтверджених припущеннях.
Отже, підстави для скасування оскаржених вироку та ухвали внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення кримінального процесуального закону відсутні. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_8 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 23 жовтня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 лютого 
2024 року щодо засудженої ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                               ОСОБА_3