ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 761/940/22                                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Притула Н.Г.,                                                                                   
                                                                                                                                       Суддя-доповідач Кобаль М.І.      

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Костюк Л.О., Файдюка В.В.
при секретарі                                   Литвин С.В.
за участю:
представника позивача:             Малиновської Е.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними і скасування рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту) про визнання протиправними і скасування рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направити (вручити) ОСОБА_1 копію постанови від 06 грудня 2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача Малиновської Е.С. подала апеляційну скаргу, в інтересах ОСОБА_1 .
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Малиновську Е.С., яка з`явилася у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.
Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту перебували на виконанні виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2,  відкриті на підставі виконавчих листів №2610/3926/2012, виданих   23.12.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва. 
Державним виконавцем застосовано заходи примусового виконання передбачені статтями   5, 11,   75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», а саме прийнято постанови про накладення штрафів від 14.05.2015 року. 
У подальшому державними виконавцями скеровувались вимоги щодо виконання рішень, адресовані як боржникам так і посадовим особам (зазначене підтверджується матеріалами виконавчих проваджень). 
Відповідно до інформації наданої боржниками, проект рішення Київської міської ради «Про приватизацію земельної ділянки громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1 » (далі - проект рішення), на виконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2012 у справі № 2610/3926/2012,  був включений до порядку денного пленарного засідання Київської міської ради 31.09.2019 та розглянутий по суті, за результатами голосування - рішення не прийнято.
У свою чергу, Департаментом земельних ресурсів, станом на 31.09.2019, був розроблений проект рішення «Про приватизацію земельної ділянки громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1 » (на виконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 27.06.2012 у справі № 2610/3926/2012), який передбачено судовим рішенням.
Зазначений проект рішення неодноразово був включений до порядку денного пленарного засідання Київської міської ради, однак не був розглянутий.
Відповідно до протоколу № 1 засідання Президії Київської міської ради 11.12.2020 до пленарного засідання 24.12.2020 управління правового забезпечення діяльності Київської міської ради супровідним листом від 15.12.2020 № 08/231- 169вих направило проект рішення для розгляду на засідання постійної комісії Київської міської ради з питань архітектури, містобудування та земельних відносин.
Так, на засіданні постійної комісії Київської міської ради з питань архітектури, містобудування та земельних відносин 17.02.2021 було розглянуто проект рішення та ухвалено його відхилити.
В подальшому, проект рішення був включений до порядку денного пленарного засідання Київської міської ради 22.04.2021, розглянутий по суті, за результатами голосування - рішення не прийнято.
Повторно проект рішення був включений до порядку денного Київської міської ради 13.05.2021, за результатами голосування - рішення не прийнято.
Відповідно до частини 6 статті 37 Регламенту Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 07.07.2016 № 579/579 (далі - Регламент) проект рішення було повернуто до Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 18.05.2021 № 225-СК-2112.
На виконання постанови Шевченківського районного суду м. Києва у справі №2610/3926/2012, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду м. Києва у справі №826/5426/16, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що ним підготовлено проект рішення, що складається з наступних документів:
- проект рішення Київської міської ради «Про безоплатну передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2768 га, за нормами ст. 121 ЗК України, з цільовим призначенням для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, для будівництва індивідуального гаражу, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_1 ;
- пояснювальна записка № ПНЗ-24291 від 24.06.2021 до проекту рішення Київської міської ради про безоплатну передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2768 га, за нормами   ст. 121 ЗК України, з цільовим призначенням для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, для будівництва індивідуального гаражу, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_1 .
Зазначений Проект рішення з додатками направлений Департаментом листом від 07.07.2021 року № 05715-СЛ-24291 до подальшого розгляду в установленому порядку та зареєстрований в Управлінні організаційного та документального забезпечення діяльності Київради за вх. № 08/231-2357/ПР від 07.07.2021.
На вимогу державного виконавця, Голова Постійної комісії з питань архітектури, містобудування та земельних відносин Київської міської ради Михайло Терентьєв повідомив, що суб`єкт подання може подати до Управління організаційного та документального забезпечення діяльності Київської міської ради відхилений профільною постійною комісією проект рішення разом із погодженням або правовим висновком управління правового забезпечення діяльності Київської міської ради для попереднього формування проекту порядку пленарного засідання сесії Київської міської ради.
На вимогу державного виконавця, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомив Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту, що відповідно до витягу з Протоколу № 12/14 засідання постійної комісії Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 14.07.2021 вказаний проект рішення відхилено.
28.07.2021 Управлінням правового забезпечення діяльністю Київської міської ради та відповідно до статті 31 Регламенту Київської міської ради підготовлений проект рішення Київської міської ради від 07.07.2021  року № 08/231- 2357/ПР передано до Управління організаційного та документального забезпечення діяльністю Київської міської ради для формування попереднього проекту порядку денного пленарного засідання Київської міської ради.
Враховуючи зазначене, державним виконавцем скеровано вимогу боржнику щодо результатів внесення та розгляду проекту до порядку денного пленарного засідання Київської міської ради.
Київська міська рада повідомила, що зазначений проект рішення включено до порядку денного та розглянуто на пленарних засіданнях Київської міської ради 23.09.2021, 07.10.2021 (повторно) та 21.10.2021 (повторно), проте рішення не прийнято. До зазначеного листа додано рішення Київської міської ради та витяги з протоколів. 
Відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту прийнято вищезазначене до уваги, що боржником виконано рішення та розглянуто на пленарному засіданні заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року про приватизацію вказаної земельної ділянки, загальною площею 0,2768 га, за нормами визначеними   ст. 121 ЗК України, з цільовим призначенням для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування жилого будинку, для будівництва індивідуального гаражу, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_1 .
Як наслідок, Відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту прийнято постанови від 06.12.2021 року про закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, на підставі п.9 ч.1   ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення за виконавчим документом (Т.1 а.с.20 та 24)(далі по тексту - оскаржувані постанови).
Вважаючи незаконними дії посадових осіб відповідача, оскаржувані постанови протиправними щодо закінчення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, на підставі п.9 ч.1   ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а свої права та законні інтереси порушеними, позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що пленарному засіданні Київської міської ради було розглянуто заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року про приватизацію вказаної земельної ділянки, рішення не прийнято. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку, рішення суду виконано, оскільки заяви розглянуті на пленарному засіданні Київської міської ради.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні передбачені законом підстави для скасування постанови від 06.12.2021 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не надав доказів направлення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, з метою захисту прав стягувача, існує необхідність поновити порушене право, шляхом зобов`язання відповідача направити на адресу стягувача копію постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виконавчого провадження НОМЕР_1, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам в частині виконавчого провадження № НОМЕР_2, оскільки воно стосується законних прав та інтересів ОСОБА_2 , який у даній справі не є позивачем та апелянтом, а права ОСОБА_1 не порушуються.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам в межах доводів апеляційної скарги.
Предметом спору у цій справі є правомірність дій приватного виконавця під час закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, стягувачем в якому є ОСОБА_1 .
Відповідно до положень   статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Спірні правовідносини врегульовані нормами   Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто 01.12.2021 року).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу положень зазначеної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» приватного виконавця.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Правовими положеннями п. 1 та 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження, має право, зокрема:
1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного   частиною шостою   статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Аналізуючи наведені положення Закону № 1404-VIII в контексті цієї справи, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами   Закону № 1404-VIII.
Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм   Закону № 1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Як вбачається з матеріалів справи, вказані наслідки були застосовані державним виконавцем під час виконання виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, проте не призвели до позитивного результату, шляхом виконання боржником судового рішення.
Згідно з ч. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема:
- фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
У свою чергу, ст. 41 Закону №1404 передбачено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому   законом   порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з виконавчим листом, який був виданий 23.12.2014 року стягувачу ОСОБА_1 , на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.06.2012 року по справі № 2610/3926/2012 (Т.2 а.с.6), фактично: «Зобов`язано  Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації та Київську міську раду, у місячний строк з часу набрання постанови суду законної сили, розробити проект рішення про безоплатну передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2768 га, за нормами ст. 121 ЗК України, з цільовим призначенням для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, для будівництва індивідуального гаражу, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_1 та розглянути на пленарному засіданні заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року, ОСОБА_2 від 06.06.2005 року, про приватизацію вказаної земельної ділянки, загальною площею 0,2768 га, за нормами ст. 121 ЗК України, з цільовим призначенням для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, для будівництва індивідуального гаражу, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_1 ».
Тобто, боржника фактично зобов`язано вчинити дві дії:
1) розробити проект рішення про безоплатну передачу стягувачам земельної ділянки по АДРЕСА_2 ;
2) розглянути на пленарному засіданні заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року, про приватизацію вказаної земельної ділянки, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_2 .
Отже, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.06.2012 року по справі № 2610/3926/2012 в частині розглянути на пленарному засіданні заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року, про приватизацію вказаної земельної ділянки, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_2 , виконано боржником.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши доводи скаржника та обставини справи, дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виконання рішення суду та наявність законних підстав для закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, у зв`язку з тим рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27.06.2012 року по справі № 2610/3926/2012 в частині розроблення проекту рішення про безоплатну передачу стягувачам земельної ділянки по АДРЕСА_2 не виконано відповідачем, оскільки на пленарних засіданнях Київської міської ради під час розгляду заяв ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року про приватизацію вказаної земельної ділянки, рішення прийнято не було. 
Так, відповідно до   статті 3 Земельного кодексу України   (далі -   ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються   Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частин 1-4   статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України   відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених   статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених   статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
З урахуванням вище наведеного, статті   9,   116   та   118 ЗК України   визначають підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян, органи, уповноважені розглядати ці питання, та, зокрема, передбачають, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в   статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.
Відповідно до статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також - Закон №280/97-ВР) вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до частин першої та другої статті 59 Закону №280/97-ВР   рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Системний аналіз частини першої   статті 122 ЗК України   та пункту 34 частини першої статті   26   та статті 59 Закону № 280/97-ВР   дає змогу дійти висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її у власність належить до повноважень органу місцевого самоврядування шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні.
З огляду на викладене, чинним законодавством встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 травня 2020 у справі № 826/8858/16 та від 18 червня 2020 у справі №826/8108/16.
У свою чергу, відповідно до пункту 34 частини 1   статті 26 Закон №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Згідно з пунктом 21 частини 1   статті 43 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Частинами 1-2   статті 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Наведені норми встановлюють право Київської міської ради передавати земельні ділянки комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.
Отже, у межах спірних правовідносин Київської міської ради зобов`язана була розглянути заяви ОСОБА_1 від 25.11.2003 року та ОСОБА_2 від 06.06.2005 року, про приватизацію вказаної земельної ділянки, з урахуванням ідеальних частин останніх в домоволодінні АДРЕСА_2 , і прийняти відповідне рішення у місячний строк виключно на пленарному засіданні.
У свою чергу,  ЗК України або інші закони не передбачають права Київської міської ради делегувати свої повноваження по розпорядженню земельними ділянками іншим органам, у тому числі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), або приймати інші акти, ніж у формі рішень; в іншому випадку такі дії ради кваліфікуються як протиправна бездіяльність щодо неприйняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи про відмову в його наданні.
При цьому, відповідно до пп. 3.11 п. 3 Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 19 грудня 2002 року №182/342, Департамент розробляє в установленому порядку проекти рішень Київської міської ради, готує та подає розпорядження Київського міського голови, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також подає свої висновки з питань: розпорядження землями в межах міста Києва; передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб.
Таким чином, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) уповноважений лише на підготовку проекту відповідного рішення щодо відведення земельних ділянок в установленому законом порядку, а не на прийняття кінцевого рішення за наслідком розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його оформлення у вигляді листа.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що в даному випадку, позовні вимоги в частині скасування оскаржуваної постанови від 06.12.2021 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, в якому стягувачем є ОСОБА_1 , є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Таким чином, на підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, в частині законності закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, в якому стягувачем є ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також повністю спростовуються доводами апелянта та наявними у справі доказами. 
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з урахуванням висновків викладених в даній постанові, та ухвалити в цій частині нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов частково; в іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03.04.2023 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними і скасування індивідуальних рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель І.В. щодо закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 06.12.2021 року.
Визнати протиправною триваючу бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Рубель І.В., а саме до 06.12.2021 року, у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яка полягає у невчиненні, передбачених п.п. 1, 3, 14, 16, 18, 19, ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» при тривалому невиконанні боржником рішення суду і приписів ст. 121 Земельного кодексу України.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                            В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 18.04.2024 року