ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" травня 2024 р.                                                         Справа №909/108/24
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Хом`як Х.А.
розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс»
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.03.2024 (повний текст рішення складено 06.03.2024, суддя Шкіндер П.А.)
у справі № 909/108/24
за позовом Фізичної особи-підприємця Українець Орини Орестівни
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс» 
про стягнення 123204, 83 грн

за відсутності представників

06.02.2024 Фізична особа-підприємець (далі ФОП) Українець Орина Орестівна вернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з  Приватного акціонерного товариства (далі ПрАТ) «Серін-Ліс» 123204,83 грн інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання за договорами купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.2018, від 03.07.2018, від 01.04.2019, від 01.04.2019, заборгованість за якими встановлена рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.05.2023 року в справі № 909/807/22, що набрало законної сили.
Господарський суд Івано-Франківської області в рішенні від 05.03.2024 позовні вимоги ФОП Українець О.О. задоволив; з ПрАТ «Серін-Ліс» на користь позивачки стягнув 104890,47 грн. інфляційних втрат та 18314,36 грн. 3% річних; за рахунок відповідача відшкодував позивачці судовий збір.
Суд при ухваленні вказаного рішення виходив з норми статті 625 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, вказана норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Відповідач 06.08.2023 здійснив повне погашення основної заборгованості, встановленої судовим рішенням у справі № 909/807/22. Відтак, у позивачки наявні правові підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання.
З вказаним судовим рішенням не погодився відповідач, який оскаржив його в апеляційному порядку, звернувшись до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що суд вправі звільнити його від відповідальності за порушення зобов`язання під час дії обставин непереборної сили та відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги відповідач покликається на запроваджений по всій території України воєнний стан, у зв`язку з чим фінансовий стан його підприємства, а також його фінансові можливості значно погіршилися. 
Процесуальний хід розгляду даної справи відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
Позивачка своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не подала, участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечила, хоча своєчасно та належним чином була повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги.
22.05.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю забезпечити участь уповноваженого представника в даному судовому засіданні.
Враховуючи, що ухвалою суду участь уповноважених представників обов`язковою не визнавалась, а відповідач виклав свою позицію в апеляційній скарзі письмово, судова колегія відмовила в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП Українець О.О. та ПрАТ «Серін-Ліс» існували договірні правовідносини, які виникли з договорів купівлі-продажу, умови яких сторони виконували належним чином до 2018 року.
Впродовж 2018-2019 років між ФОП Українець О.О. та ПрАТ «Серін-Ліс» було укладено ряд договорів купівлі-продажу лісопродукції, а саме два договори від 03.07.2018  та два договори від 01.04.2019, відповідно до умов яких ФОП Українець О.О. виконала взяті на себе зобов`язання. Натомість ПрАТ «Серін-Ліс» товар прийняло, проте не здійснило оплати за такий, внаслідок чого у товариства перед ФОП Українець О.О. виникла заборгованість в розмірі 244325,40 грн.
Вказана заборгованість була стягнута з ПрАТ «Серін-Ліс» на користь ФОП Українець О.О. в судовому порядку, за рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.05.2023 у справі № 909/807/22, яке не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили.
06.08.2023 року відповідач, в межах виконавчого провадження №72269092, виконав судове рішення, перерахувавши на користь ФОП Українець О.О. 181755,46 грн та 66234,94 грн.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Таким чином, наявність грошового зобов`язання відповідача зі сплати позивачу вартості поставленого та не оплаченого товару в розмірі 244325,40грн, яке виникло за договорами купівлі-продажу лісопродукції від 03.07.2018 та від 01.04.2019, підтверджується рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.05.2023 у справі №909/807/22 та не потребують повторного доведення.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, що корелюється зі ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частина 1 ст. 598 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
За умовами п. 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частина 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачає, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отож, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Таким чином, виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Водночас, вказана норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Враховуючи, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).
Позивач як кредитор, в силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач 06.08.2024 здійснив повне погашення заборгованості, встановленої рішенням суду у справі № 909/807/22. Вказане свідчить про наявність підстав для застосування до відповідача положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат на 3% річних за період з 05.02.2023 по 05.08.2023, судова колегія погоджується з таким та вважає обґрунтованим стягнення з відповідача 104890,47грн інфляційних втрат та 18314,36грн 3% річних.
Доводи апелянта про звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на таке:
Згідно з  ч.1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Приписами статей 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами статті 218 ГК України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Таким чином, можливе звільнення від відповідальності за невиконання. Однак, в будь-якому разі, сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкового зв`язку між збільшенням транспортних витрат відповідача, введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати заборгованості в розмірі 244325,40 грн, встановленої рішенням суду по справі № 909/807/22.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що зобов`язання та обов`язок здійснити оплату за поставлений товар в розмірі 244325,40грн у відповідача виник ще у 2019 році, тобто до обставин введення на території України воєнного стану. Водночас, введення воєнного стану не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, разом з тим форс-мажорні обставини (воєнний стан) стосується обох сторін. Отже, доводи апелянта про наявність форс-мажорних обставин є безпідставними.
За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, наведених правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.
Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Серін-Ліс» відмовити.
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.03.2024 у справі № 909/108/24 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню.
Справу повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складено 03.06.2024

Головуюча суддя          Г.В. Орищин

суддя          Н.А. Галушко

суддя          М.Б. Желік