ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року	Львів	Справа № 380/14356/23 пров. № А/857/18885/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                 Сеника Р.П.,
суддів                                                                      Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року  у справі № 380/14356/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Виконавчого комітету Львівської міської ради  про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції – Грень Н.М.,
час ухвалення рішення – 21.09.2023 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просить:
- визнати протиправними дії виконавчого комітету Львівської міської ради з прийняття рішення № 274 “Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ” після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації звернення громадянки ОСОБА_1 від 08.02.2023, що зареєстроване в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером АМ01:3800-9684-4667-4664;
          - визнати протиправним та скасувати Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 22.03.2023 № 274 “Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ”.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, 08.02.2023 позивачкою зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером АМ01:3800-9684-4667-4664 заяву на видачу містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 . 21.03.2023 Виконавчий комітет ЛМР прийняв рішення №274 “Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ”, яким відмовив громадянці ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 . Позивачка вважає оскаржуване рішення та дії відповідача протиправними, виходячи, зокрема, з того, що відповідно до пп.1.п.1. Постанови КМ України від 24 червня 2022 р. № 722 “Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану” установлено, що надання послуг з питань дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві здійснюється з урахуванням таких особливостей: на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану у разі ненадання відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки або неприйняття рішення про відмову в їх наданні протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви про їх видачу проектування об`єкта будівництва здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України “Про охорону культурної спадщини”. Тому, на думку позивача, відповідач не мав повноважень на прийняття оскаржуваного рішення після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації його звернення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року  у справі № 380/14356/23 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що підставою для прийняття оскарженого рішення від 21.03.2023 стала невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Так, відповідно до Генерального плану смт. Брюховичі зблокована нежитлова будівля котеджу АДРЕСА_1 розташована на території закладів відпочинку та туризму, що не відповідає намірам забудови – реконструкції зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю – квартиру АДРЕСА_2 . 
Функціональне призначення земельної ділянки, на якій розташована спірна будівля – для будівництва оздоровчо-розважального комплексу (07.01 – для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення).
Відповідний котедж належить позивачу на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 15.09.2022.
При цьому згідно з актом готовності об`єкта до експлуатації та Сертифікату серії ЛВ №162180850514 від 23.03.2018 найменування закінченого будівництвом об`єкта «Будівництво оздоровчо-розважального комплексу на АДРЕСА_3 , 1 черга (1, 3 пусковий комплекси).
Вказане свідчить про те, що цій земельній ділянці здійснювалося будівництво саме оздоровчо-розважального комплексу, а не житлових одиниць на території закладів відпочинку та туризму. Будівництво оздоровчо-розважального комплексу відповідає генеральному плану смт. Брюховичі.
У зв`язку з тим, що наміри забудови: реконструкція зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні – територія закладів відпочину та туризму, рішенням ВК від 21.03.2023 №277 відмовлено ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .
Щодо прийняття оскаржуваного рішення у строк більше 10 днів, то апелянт зазначає, що це рішення є правильним, законним по суті, а отже порушення процедури його прийняття саме по собі не може бути підставою для його скасування.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року  у справі № 380/14356/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог.
24.10.2023 від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Наголошено, що відповідно до пп. 1 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2022 за №722 «Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану» установлено, що надання послуг з питань дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві здійснюється з урахуванням таких особливостей:
на період дії воєнного стану в Україні та протягом одного року з дня припинення чи скасування воєнного стану: у разі ненадання відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки або неприйняття рішення про відмову в їх наданні протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви про їх видачу проектування об`єкта будівництва здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини».
В проміжку між 08.02.2023 та 21.03.2023 є 29 робочих днів.
Отже позивач, за принципом мовчазної згоди, була вправі здійснювати проектування об`єкта будівництва без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини».
З урахуванням викладеного, позивач просив апеляційну скаргу ВК ЛМР залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 – без змін.
22.11.2023 від сторони позивача надійшли додаткові пояснення. Сторона позивача виклала прохання при наданні оцінки доводам відповідача у справі щодо підстав, з яких відповідач відмовив позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію спірного об`єкта, врахувати позицію Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, яке є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування, просторового планування територій та архітектури.
Так у листі №20445/28/10-23 від 20.11.2023 Міністерство у відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 (інший адвокат, до якого звернулася адвокат) роз`яснило, що земельне законодавство допускає розміщення житлових об`єктів на землях рекреаційного призначення за умови дотримання режиму їх використання та містобудівного законодавства. Планування і забудова територій населених пунктів та міжселенних територій на державному, регіональному та місцевому рівнях регулюється державними будівельними нормами ДБН Б2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (далі - ДБН), у п. 8.5.8 наведено нормативні вимоги до рекреаційного житла.
Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 №321 з наступними змінами та доповненнями.
З позиції сторони позивача, за умови дотримання певних нормативних вимог та процедур на категорії земель рекреаційного призначення допускається розміщення зазначених об`єктів. 
11.01.2024 від апелянта надійшли додаткові пояснення у справі.
Зазначено, що без з`ясування питання дотримання заявником вимог чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності та перевірки відповідних обставин доказами неможливо беззаперечно стверджувати про те, що в уповноваженого органу містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень в межах спірних правовідносин була відсутня альтернатива у прийнятті або неприйнятті позитивного рішення за зверненням позивача, тобто відсутній інший варіант поведінки аніж видати відповідний дозвіл позивачу.
У цій судовій справі щодо оскарження рішення ВК ЛМР від 21.03.2023 відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та обґрунтовано.
Наміри забудови згідно з поданим містобудівним розрахунком: реконструкція зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 не відповідають містобудівній документації на місцевому рівні - генеральному плану смт. Брюховичі, затвердженому рішенням Брюховицької селищної ради від 26.04.2018 №567, згідно якого територія на АДРЕСА_3 , знаходиться в межах території закладів відпочинку, туризму, дачне будівництво.
Отже, ВК ЛМР дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви позивача, зазначивши підставою відмови невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Також відповідачем повідомлено, що в процесі розгляду справи за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Відповідні зміни внесено 10.08.2023 державним реєстратором Оброшинської сільської ради Львівського району Львівської області ОСОБА_3 вже під час слухання судової справи.
Апелянт просив врахувати ці пояснення та відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем прийнято рішення після спливу строку, в межах якого таке рішення повинно було бути прийняте. Суд першої інстанції вказав, що позивач в порядку пп.1 п.1. Постанови КМ України від 24 червня 2022 р. № 722 “Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану” вправі здійснювати проектування об`єкта будівництва без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України “Про охорону культурної спадщини”. Суд першої інстанції дійшов висновку, що право на застосування принципу мовчазної згоди не може бути змінене або припинене у зв`язку із направленням дозвільним органом рішення про відмову у видачі документа дозвільного характеру із порушенням строків, встановлених законом.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить зблокована нежитлова будівля котеджу № 5, що знаходиться по АДРЕСА_3 , та підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2022р.
Позивачем 08.02.2023 зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером AM01:3800-9684-4667-4664 заяву на видачу містобудівних умов та обмежень  на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 . 
До заяви на видачу містобудівних умов та обмежень позивачем були долучені документи:
1.План топографо-геодезичного знімання території в масштабі 1:2000;
2.Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2022р.;
3. Містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками;
4. Ситуаційна схема – схема розміщення ділянки в структурі населеного пункту. 
Виконавчий комітет Львівської міської ради 21.03.2023  прийняв рішення №274 “Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ”, яким відмовив громадянці ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивачка звернулася із цим позовом до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначає Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 (далі – Закон №3038-VI, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі – містобудівні умови та обмеження) – це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
За змістом п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI містобудівна документація – це затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.
Генеральний план населеного пункту – одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI).
Функціональна зона території – це визначена комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, планом зонування території частина території територіальної громади, щодо якої визначений певний набір дозволених (переважних (основних) та супутніх) видів цільового призначення земельних ділянок та відповідно до законодавства встановлені обмеження у використанні земель у сфері забудови (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону №3038-VI).
Статтею 8 Закону №3038-VI передбачено, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.
Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.
Частиною 3 статті 24 Закону України “Про місцеве самоврядування” від 21.05.1997 №280/97-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – Закон №280/97-ВР) встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок відповідно до пункту 9 частини 1 статті 31 Закону №280/97-ВР віднесено до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (власні (самоврядні) повноваження).
Згідно з частиною 3 статті 51 Закону №280/97-ВР сільська, селищна, міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.
Ухвалою Львівської міської ради № 507 від 26.05.2016 “Про визначення уповноваженого органу містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень” визначено виконавчий комітет Львівської міської ради спеціально-уповноваженим органом містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень.
За нормами частин 6, 9, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.
Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Положеннями ч.ч. 1, 2, 4 ст. 26 Закону №3038-VI передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону №3038-VI проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;
4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).
Положеннями ст. 29 Закону №3038-VI визначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:
1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);
3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.
Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.
Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).
Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 
1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 
2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 
3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.
Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.
Підсумовуючи викладене у сукупності, містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації. При цьому, однією із підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні, тобто така невідповідність встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень або у подальшому під час здійснення державно-будівельного або судового контролю. Невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.
Так, згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.
Частиною 1 ст. 17 Закону №3038-VI визначено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Згідно з вимогами ст. 5 Закону України №2780-XII «Про основи містобудування» від 16.11.1992 при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема: розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.
Сторонами не заперечується, що згідно з Генеральним планом смт. Брюховичі: зблокована нежитлова будівля котеджу №5 на вул. Незалежності України, 64 у смт. Брюховичі Львівської міської територіальної громади розташована на території закладів відпочинку, туризму, дачне будівництво, відповідно до рішення Брюховицької селищної ради від 26.04.2018 №567 «Про затвердження проекту коригування Генерального плану смт. Брюховичі».
За відомостями Містобудівного розрахунку з техніко-економічними показниками, зокрема, п. 1.3 «Характеристика об`єкту», такий об`єкт знаходиться земельній ділянці площею 3,8 га з кадастровим номером 4610166300:11:002:0001, цільове призначення для будівництва оздоровчо-розважального комплексу.
Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства (абзац 2 ч. 2 ст. 24 Закону №3038-VI).
Відповідно до пунктів «а» та «г» ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
За правилами пункту «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.
Стаття 1 Закону України від 22.05.2003 №858-IV «Про землеустрій» (далі – Закон №858-IV) містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення.
Водночас, поняття «цільове призначення земельної ділянки» нерозривно пов`язане із поняттям «категорія земель». 
Так, у статті 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Отже, категорія – це основне цільове призначення кожної земельної ділянки.
Статтею 19 ЗК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Частиною 1 ст. 193 ЗК України встановлено, що державний земельний кадастр – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Означене визначення відповідає нормі ч. 1 ст. 1 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 07.07.2011 (далі – Закон №3613-VI).
Частиною 1 ст. 15 Закону №3613-VI встановлено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); відомості про обмеження у використанні земельних ділянок.
Статтею 20 Закону №3613-VI встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.
Отже, відомості щодо цільового призначення земельної ділянки відображаються у державному земельному кадастрі.
Відповідно до інформації з Публічної кадастрової карти України, земельна ділянка з кадастровим номером 4610166300:11:002:0001 відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, комунальна власність.
Відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що поняття «цільове призначення земельної ділянки» та «функціональне призначення земельної ділянки» взаємопов`язані, але мають деякі відмінності: цільове призначення земельної ділянки визначає, для чого саме ця ділянка може бути використана згідно з локальними нормативно-правовими актами. Своєю чергою функціональне призначення земельної ділянки визначає, яку саме функцію вона виконує у межах визначеного цільового призначення.
Отже, цільове призначення вказує на дозволені види використання землі, тоді як функціональне визначає конкретну функцію чи вид діяльності, який реалізується на земельній ділянці в межах її цільового призначення.
При цьому, пріоритетним є застосування норм містобудівного законодавства як спеціальних норм.
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, для будівництва оздоровчо-розважального комплексу, належить на праві комунальної власності Львівській міській раді (а.с.42, 43).
Відповідно до долученої до матеріалів справи копії акта готовності об`єкта до експлуатації «Будівництво оздоровчо-розважального комплексу на АДРЕСА_3 , І черга (1, 3 пусковий комплекси)» від 23.03.2018 на земельній ділянці 4610166300:11:002:0001 та сертифікату серії ДВ №162180850514 від26.03.2018 засвідчується відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації (а.с.46-54).
Колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що у цьому конкретному випадку на даній земельній ділянці здійснювалося будівництво саме оздоровчо-розважального комплекту, а не житлових одиниць на території закладів відпочинку та туризму. Будівництво саме оздоровчо-розважального комплексу відповідало Генеральному плану смт. Брюховичі.
За таких обставин, реконструкція зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 в житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 не узгоджується із вимогам містобудівної документації на місцевому рівні - Генеральному плану смт. Брюховичі.
Колегія суддів зважає на долучений до матеріалів справи лист Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України №20445/28/10-23 від 20.11.2023 про надання інформації у сфері містобудівної діяльності щодо розміщення об`єктів житлового фонду, у тому числі набутою шляхом реконструкції нежитлових будівель, на землях рекреаційного призначення та з інших питань, однак зазначає, що відповідний лист не є джерелом права, а є виключно інформативним документом та не має доказового значення.
Приймаючи рішення №274 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 » від 21.03.2021, ВК ЛМР вказано, що відповідно до Генерального плану смт. Брюховичі, затвердженого рішенням Брюховицької селищної ради від 26.04.2018 №567, АДРЕСА_3 , спірний об`єкт знаходиться в межах території закладів відпочинку та туризму, що не відповідає намірам забудови «реконструкція зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_2 )».
Отже, приймаючи оскаржуване рішення №274 від 21.03.2023 відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та обґрунтовано., а оскаржене рішення №274 від 21.03.2023 відповідає критеріям правомірності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.
Суд апеляційної інстанції також зважає на покликання сторони апелянта на те, що за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , про що внесено запис 10.08.2023, однак зауважує, що вказане питання не охоплюється предметом дослідження у цій справі.
Щодо порушення процедури прийняття рішення відповідачем у строк понад 10 робочих днів колегія суддів зазначає наступне.
Колегією суддів з`ясовано, що заява про надання містобудівних умов та обмежень подана позивачем 08.02.2023, а оскаржуване рішення №270 від 21.03.2023 прийнято відповідачем під час дії в Україні воєнного стану.
Відповідно до висновків щодо застосування норм права, наведених у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №813/3145/16, диспозицією ч. 6 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» передбачено, що у випадку невиконання дозвільним органом свого юридичного обов`язку (в установлений Законом строк видати документ дозвільного характеру або направити повідомлення про відмову у його видачі) тобто через свою бездіяльність, суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру.
Таким чином, юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди. Тобто, для виникнення у суб`єкта господарювання права на застосування принципу мовчазної згоди настає при наявності системи таких умов:
1) суб`єктом господарювання подані всі визначені законом документи для отримання дозволу, що підтверджується копією заяви (опису прийнятих документів) з відміткою про дату їх прийняття;
2) закінчення строку розгляду поданих документі – 10 робочих днів від дня подання заяви;
3) відсутність/несвоєчасність відповіді суб`єкта владних повноважень по суті поданої заяви.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №818/600/17.
У справі, яка розглядається, встановлено, що заява про надання містобудівних умов та обмежень ОСОБА_1 була розглянута з прийняттям відповідного рішення, а саме - про відмову у їх наданні, однак, це рішення було прийнято ВК ЛМР з порушенням встановленого законом строку більш як 10 робочих днів.
У постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №826/9746/17 наголошено, що принцип мовчазної згоди може бути застосовано за умови, якщо суб`єктом господарювання дотримані всі вимоги законодавства, а у суб`єкта владних повноважень відсутня альтернатива у прийнятті або не прийнятті позитивного рішення за зверненням такого суб`єкта господарювання.
Отже, без з`ясування питання дотримання заявником вимог чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності та перевірки відповідних обставин доказами неможливо беззаперечно стверджувати про те, що в уповноваженого органу містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень, яким є відповідач, в межах спірних правовідносин була відсутня альтернатива у прийнятті або не прийнятті позитивного рішення за зверненням позивача, тобто відсутній інший варіант поведінки аніж видати відповідний дозвіл позивачу.
У постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №826/9746/17 також наголошено, що принцип мовчазної згоди може бути застосовано за умови, якщо суб`єктом господарювання дотримані всі вимоги законодавства, а у суб`єкта владних повноважень відсутня альтернатива у прийнятті або не прийнятті позитивного рішення за зверненням такого суб`єкта господарювання.
Колегія суддів звертає увагу й на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №826/2810/17, у якій Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема, можливість застосування принципу мовчазної згоди), не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності.
Екстраполюючи вищевикладені правові позиції Верховного Суду на справу, яка розглядається, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про виникнення у позивача права на отримання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу №5 в житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 , за принципом мовчазної згоди, повинні були не лише формально констатувати бездіяльність відповідача, факт подання заявником усіх визначених законом документів, а й з`ясувати обставини справи про те, чи дотримано позивачем усі вимоги законодавства для отримання відповідних містобудівних умов та обмежень, зокрема, чи відповідали подані ним документи вимогам законодавства та чи були наведені у них відомості достовірними.
У межах цієї справи підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень встановлюються спеціальним законом, а саме у ст. 29 Закону №3038-VI. Наявність хоча б однієї з таких вказує на відсутність підстав для видачі документа дозвільного характеру, про невідповідність діяльності вимогам законодавства, а отже і про неможливість застосування принципу мовчазної згоди.
Суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_1 право на отримання відповідних містобудівних умов та обмежень за принципом мовчазної згоди, не надали жодної правової оцінки вказаним у спірному рішенні підставам для його прийняття, зокрема відповідності намірів забудови містобудівній документації на місцевому рівні, а тому є передчасними.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, з огляду на невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, що є легітимною підставою для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень відповідно до приписів п. 3 ч. 4 ст. 29 Закону №3038-VI, колегія суддів вважає, що недодержання відповідачем строків розгляду заяви позивача про їх надання не є достатньою підставою для скасування оскарженого рішення №274 від 21.03.2023.
Щодо посилання апелянта на розгляд справи у порядку спрощеного провадження, колегія суддів вказує таке.
Відповідно до ч.ч. 2 - 5 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд має відмовити у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміну предмета позову справа підпадає під дію частини четвертої цієї статті.
Порядок вирішення питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження встановлює стаття 260 КАС України, згідно з якою питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
За ч. 5 ст. 259 КАС України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про:
1) залишення заяви відповідача без задоволення;
2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк із поважних причин (статті 260 КАС України).
Отже статтями 12 та 257 КАС України за вичерпним переліком визначено справи, розгляд яких повинен здійснюватися виключно за правилами загального позовного провадження, тоді як за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, передбачених процесуальним законом.
Проаналізувавши обставини, встановлені судом першої інстанції у справі, яка розглядається, а також беручи до уваги предмет цього спору, наведені позивачем підстави позову, характер і суть спірних правовідносин та предмет доказування у справі, колегія суддів вважає, що така не підпадає під жоден з випадків, передбачених статтями 12 та 257 КАС України, у яких розгляд справи повинен відбуватись виключно за правилами загального позовного провадження.
В ухвалі з питань розгляду справи за правилами загального позовного провадження від 20.09.2023 у цій справі суд першої інстанції навів мотиви щодо вирішення питання про порядок її розгляду й, враховуючи приписи вищенаведених норм процесуального закону в контексті предмета спору та характеру спірних правовідносин, констатував, що справа не підпадає під перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Тож колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням встановлених у ст. 257 КАС України критеріїв в ухвалі про відкриття провадження у справі, як це передбачено процесуальним законом.
Отже, колегією суддів не встановлено порушень суду першої інстанції в частині розгляду цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Інші доводи апеляційної скарги відповідних висновків апеляційного суду не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року  у справі № 380/14356/23  скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 13.05.2024