ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року 

Справа № 705/3074/22		
Провадження № 22-ц/821/543/24		
категорія: 305010400 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,
секретаря – Ярошенка Б. М.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про відшкодування шкоди за знищене майно, у складі головуючого судді Піньковського Р. В., 

в с т а н о в и в :

В серпні 2022 року ОСОБА_1   звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності, на підставі договору дарування належить 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 27.05.1994 за реєстровим № 2-1577 на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з правом спільної сумісної власності. Він, як законний власник житла, 19.06.2016 розпочав ремонтно-відновлювальні роботи щодо вільного доступу до всіх спільних приміщень, об`єднаних одним простором. Факт ремонтних робіт зафіксований поліцією за ЄО-9456 від 20.09.2016 і ЄО-3285 від 05.04.2017. В момент ремонту отримав ушкодження здоров`я від агентів Міжнародного благодійного фонду ім. Рабі Нахмана, що призвело до госпіталізації (Черкаський обласний госпіталь для інвалідів ВВВ, 28.07.2017 – 13.08.2017) і тривалої реабілітації. Тому роботи 20.08.2017 були зупинені і законсервовані, а співвласника попереджено. Але, 03.10.2017 ОСОБА_2 порушила разом зі спільниками недоторканість його житла і повідомила, що з 29.08.2017 вона є власником окремих приміщень неіснуючих у спільному майні. Його ж незавершений ремонт за період 19.06.2016 – 20.08.2017 об`явила як завдані їй збитки. Розпочався судовий процес за незаконне привласнення ОСОБА_2 чужого майна. Повторно ОСОБА_2 з групою осіб протиправно проникла до його житла, умисно знищила майно і вчиняє майнову шкоду. Поліція за ЄО-1806 від 22.02.2018 відкрила кримінальне провадження 1201825025000386. До складу знищеного окремого майна входить міжкімнатна цегляна перегородка 11 м2 вартістю 4 500 грн, міжкімнатний дверний блок вартістю 1 500 грн і вхідний дверний блок вартістю 5 000 грн. Приблизна вартість відновлення знищеного майна встановлена по рекомендаціям Уманського міського архітектурного бюро і потребує підтвердження експертизою. Відповідач не бажає відшкодовувати і завдану йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у 3 000 грн. 
Просить суд стягнути з ОСОБА_2 11 000 грн на його користь на відшкодування майнової шкоди за знищення окремих видів майна. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду (моральні і фізичні страждання), яку він оцінює у 3 000 грн. Покласти на ОСОБА_2 усі судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням  Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Саме на позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав, у зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просив суд денонсувати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2024 року, а позов залишити без розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що його домівка суміжна з могильним комплексом ім. Рабі Нахмана, цей район вже давно колонізується хасидами, а відповідач у справі ОСОБА_2 , як агент Міжнародного благодійного фонду документально оформляє перехід власності на себе, така доля спіткала і позивача на підробних матеріалах. Але суд, всупереч вимог ст. 89 ЦПК беззмістовно прийняв жорстке рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до копії дублікату договору дарування, укладеного 27 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-305, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.03.2005, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_4 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв. м /а. с. 4/.
Матеріали справи містять копію схеми, виконаної ОСОБА_1 та названу як «Схема знищеного майна і незавершеного ремонта. Витяг плана 20.12.2005 АДРЕСА_2 » в якій позивач позначив локацію ремонта на 20.08.2017 та позначив знищине майно станом на 22.02.2018 /а. с. 5/.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб’єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За змістом ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов’язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв’язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Для настання деліктної відповідальності за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв’язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з’ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв’язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв’язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов’язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов’язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_2 будь-якими своїми діями завдала якоїсь матеріальної шкоди майну позивача, в чому виражається завдання такої шкоди та чим це підтверджено. Незрозумілим та недоведеним є взагалі у чому саме виражається завдання такої шкоди та яке майно належне позивачу пошкоджено відповідачем, які саме дії вчиняла відповідач, у чому вони виражаються, яке майно нею нібито знищується та яким чином. Також відсутні будь які розрахунки позивача, складені компетентним спеціалістом (експертом) на підтвердження розміру завданої шкоди. Крім того, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що він вчиняв будь-які дії, направлені на урегулювання конфлікту, у разі дійсного його існування. Зокрема позивач посилається на те, що він звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, але не додає до матеріалів цивільної справи ні копій таких заяв, ні результатів їх розгляду відповідним органом поліції тощо. Таким чином, викладені позивачем у позовній заяві обставини самі по собі не є доказами у вказаній справі.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачам не доведено належними та допустимими доказами що відповідач ОСОБА_2 своїми діями завдала матеріальної шкоди майну та моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 . 
Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів завдання йому матеріальної та моральної шкоди. А отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відносно вимоги апеляційної скарги про залишення позову без розгляду апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. Підстави для залишення позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду, за наслідками апеляційного перегляду, визначені процесуальним законом, відсутні.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу і на те, що згідно ч. 1 ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з’ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв’язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв’язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв’язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв’язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2024 року –  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук 

О. В. Карпенко