КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
05 червня 2024року
 
м. Київ
 
справа №357/5618/23
 
провадження №22-ц/824/855/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Судді-доповідача:       Гуля В.В.
суддів:                           Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - Штронди Антона Михайловича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                       21 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 418 136, що становить пеню у розмірі трьох відсотків щоденних за прострочення повернення нарахованих банком відсотків за вкладом за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року. Стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 318,40 Євро, як три відсотки річних за прострочення повернення вкладу у розмірі 10 881,62 євро за період з 21 травня по 13 травня 2023 року, та 151,62Євро, як три відсотки річних за прострочення сплати процентів по вкладу на суму 5 181,62 євро за період з 21 травня 2022 року по 13 травня 2023 року.
Свої позовні вимоги мотивував тим, що 13.01.2014 року між сторонами було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого Позивачем було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10881,62 Євро на 366 днів по 13.01.2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.
11.01.2022 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою про повернення вкладу на його банківський рахунок. За даними трекінгу ПАТ «Укрпошта» Відповідач заяву отримав 14.01.2022 року, проте грошові суми вкладу та нараховані за весь час користування ним кошти не повернув. Відповідно до п. 9 депозитного договору у вкладника є право на дострокове повернення вкладу з нарахованими процентами шляхом направлення банку заяви за 2 банківські дні. Натомість Банк на заяву позивача не відреагував.
У провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області триває розгляд судової справи №357/1559/22 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», в якій з урахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути з Банку 17211,87 Євро за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, з яких: 10881,62 євро сума простроченого депозиту, 5181,62 Євро сума нарахованих відсотків згідно з договором, 778,11 Євро 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро 3 річних на суму процентів. Остаточний розрахунок відсотків на вклад у справі №357/1559/22 зроблений станом на 01.01.2020 року.
Разом з тим порушення грошового зобов`язання Банка перед ОСОБА_1 триває, у зв`язку з чим відповідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 25.01.2022 № № 761/16124/15-ц та від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20, Позивач, на його думку, вправі стягнути з Банку пеню у національній валюті на прострочені відсотки за вкладом в євро у  межах одного року.
Таким чином, 3 % щоденних на суму відсотки за вкладом у розмірі 5181,62 Євро становить: 2220302,20 гривень (5181,62 Євро х 40,348 гривень за 1 Євро х 354 дня прострочення х 3:100).
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Прострочення боржника (банку) в грошових зобов`язаннях з позивачем, що виникли з договору банківського вкладу, є порушенням договірного зобов`язання, тому позивач вправі нарахувати 3 % річних на суму прострочення (ст.ст. 612 та 625 ЦК України). Як зазначено вище, на сьогоднішній день у Білоцерківському міськрайонному суді триває розгляд судової справи № 357/1559/22 (суддя: О.І. Орєхов) за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», в якій з урахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути з Банку 17211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014, з яких: 10881,62 Євро сума простроченого депозиту, 5181,62 Євро сума нарахованих відсотків згідно з договором, 778,11 Євро 3 % річних на суму вкладу (за період з 02.01.2020 року по 20.05.2022 року) та 370,52 Євро 3 річних на суму процентів (за період з 02.01.2020 року по 20.05.2022 року). З огляду на це вважаємо, що із АТ КБ «Приватбанк» має бути стягнуто на користь ОСОБА_1 3% річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання з повернення депозиту та відсотків за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року за період з 21.05.2022 року по 13.05.2023 року. Так, розмір 3% річних на суму вкладу 10881,62 Євро за період з 21.05.2022 року по 13.05.2023 року становить 318,40 Євро (10881,62х0,03/365х356 календарних днів), а розмір 3% річних на суму процентів по вкладу 5181,62 Євро за період з 21.05.2023 року по 13.05.2023 року становить 151,62 Євро (5181,62х0,03/365х356 календарних днів).
Позивач звернув увагу, що в жодній формі не надавав своєї згоди не перевід боргу, який виник у АТ КБ «ПриватБанк» перед ним, на користь будь-якої іншої юридичної особи, зокрема і ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», а тому саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є належним Відповідачем у цій справі.
На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 318,40 Євро - три проценти річних за прострочення повернення вкладу на суму 10881,62 Євро за період з 21.05.2022 року по 13.05.2023 року, та 151,62 Євро три проценти річних за прострочення сплати процентів по вкладу на суму 5181,62 Євро за період з 21.05.2022 року по 13.05.2023 року, а всього стягнути 470,02  Євро.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про ухвалення додаткового рішення. В якій просив стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. 
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                 21 грудня 2023 року заяву позивача задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
Не погоджуючись з указаними рішенням та додатковим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційними скаргами, в яких просить рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь банку судовий збір за подання апеляційної скарги; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. 
У мотивування скарг зазначає, що внаслідок укладення 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.
Уважає, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон».
Зауважує, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений сторонами ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» у простій письмовій формі з дотриманням всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладення такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання - перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від кредиторів - клієнтів Кримської філії Приватбанк, грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон», відбулося з повним дотриманням вимог чинного законодавства.
В частині оскарження додаткового рішення зазначає про те, що стороною позивача не підтверджено сплату коштів за надання професійної правничої у розмірі 25 000 грн, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Уважає, що з наданого представником позивача акту виконаних робіт (наданих послуг) вбачається не співмірність та непропорційність заявленого до стягнення розміру витрат у судовій справі, зважаючи на її складність та встановлені обставини.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «ФІНІЛОН» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулося переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року.
Зважаючи на викладене, саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» має бути і є належним відповідачем у даній справі.
Указані обставини було встановлено і рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2023 року у справі №357/1559/22 між тими ж сторонами, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 року.
Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки відповідач на вимогу позивача не повернув вклад та нараховані відсотки, то вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% на суму вкладу та 3% на суму процентів за період з 21.05.2022 року по 13.05.2023 року є обґрунтованими.
Задовольняючи заяву позивача про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції виходив з того, що 20.11.2023 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та ОСОБА_1 було підписано акт виконаних робіт № 1 до Договору №29/05-2023 від 09.05.2023 року, відповідно до якого сторони погодили, що відповідно до п. 1, 8 Додаткової угоди № 1 від 09.05.2023 року до Договору № 29/05-2023 від 09.05.2023 року Адвокатське бюро надало Клієнту правничу допомогу у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи №357/5618/23 про захист прав споживача, а саме: підготовлено позовну заяву від 13.05.2023 року витрачено 3,5 години; підготовлено заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції від 22.05.2023 року витрачено 0,5 години; підготовлено відповідь на відзив від 09.06.2023 року; витрачено 2 години; підготовлено заяву про долучення доказів від 26.07.2023 року; витрачено 0,5 години; підготовлено заяву про відмову від частини позовних вимог витрачено 0,5 години; підготовлено заяву від 25.10.2023 року витрачено 0,5 години; взято участь у судовому засіданні 20.06.2023 року витрачено 1 годину; взято участь у судовому засіданні 26.07.2023 року витрачено 2 години; взято участь у судовому засіданні 26.09.2023 року витрачено 2 години; взято участь у судовому засіданні 16.11.2023 року витрачено 1,5 години; підготовлено заяву про ухвалення додаткового рішення від 20.11.2023 року витрачено 1 годину. Під час надання правової допомоги Клієнту у суді першої інстанції Адвокатським бюро витрачено 15 годин.
Згідно із п. 2 та п. 5 Додаткової угоди № 1 від 09.05.2023 до Договору № 29/05-2023 від 09.05.2023 гонорар Адвокатського бюро за надання правничої допомоги Клієнту у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи №357/5618/23 становить 25000,00 гривень, які мають бути сплачені Клієнтом у строк до 16.12.2023 року.
Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу у даній справі у сумі 25 000,00 гривень є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом та часом послуг у суді, відповідають критерію розумності їхнього розміру, співмірності та справедливості.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  пункту 1  частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2014 року між сторонами було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого Позивачем було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10881,62 Євро на 366 днів по 13 січня 2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.
Відповідно до п. 9 депозитного договору у вкладника є право на дострокове повернення вкладу з нарахованими процентами шляхом направлення банку заяви за 2 банківські дні.
26 грудня 2019 року представник позивача звертався до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка була отримана АТ КБ «Приватбанк» 28 грудня 2019 року, про що свідчить відповідний штамп банку.
11 січня 2022 року позивач звернувся до Відповідача із заявою про повернення вкладу на його банківський рахунок.
Матеріали справи не містять відповіді АТ КБ «Приватбанк» на таке звернення.
Відповідач Позивачу депозитний вклад не повернув.
17 листопада 2014 року між Відповідачем та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, у тому числі і за банківським вкладом позивача.
Позивач згоду на заміну боржника в указаному зобов`язанні не надавав.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року у справі №357/1559/22 постановленого між тими ж самими сторонами, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року в розмірі 10881,62 Євро, суму нарахованих відсотків в розмірі 5181,62 Євро, 3% річних на суму вкладу в розмірі 778,11 Євро та 3% річних на суму процентів в розмірі 370,52 Євро, загалом 17211,87 Євро.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Згідно статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком.
Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».
Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Договір банківського вкладу передбачає, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а у банку - відповідний обов`язок. Із договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Як роз`яснив Верховний Суд у пункті 40 своєї постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.»
Споживач не повинен нести втрати та зазнавати якісь незручності через вади та недоліки в оформленні документів, допущені працівниками банку, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій в силу пункту 174 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року № 174.
Тобто, Верховний Суд наголосив, що на підтвердження укладення договорів банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитні рахунки суди зобов`язані приймати навіть ті квитанції, які не відповідають певним вимогам законодавства і умовам договору банківського вкладу через недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства.
Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунку, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.
Отже, операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, а також Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.
Відповідно до пункту 4.14. Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року №6-118цс14.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору (Висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №201/8674/14-ц).
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі депозитного договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року, за умовами якого на депозиті позивача розміщена сума у розмірі 10 881,62 Євро, що не було спростовано з боку відповідача, а навпаки підтверджена наявними в матеріалах справи документами.
Зазначене підтверджується і судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 26 січня 2022 року, яке набрало законної сили та міститься в єдиному реєстрі судових рішень.
Вказаним судовим рішенням з наявних в матеріалах справи договору, виписки по картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 та пояснень представника відповідача встановлено, що вклад з процентами за договором № SAMDN25000732037052 від 09 січня 2013 року в сумі 10 881,62 Євро переведений на вкладний рахунок № SAMDNWFD0070056674900, відкритий позивачу на підставі укладеного з відповідачем депозитного договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року.
Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою від 24 липня 2020 року за підписом головного бухгалтера АТ КБ «Приватбанк», завіреним належним чином платіжним дорученням №E0113VM43J від 13 січня 2014 року про підтвердження переведення суми депозиту у розмірі 9 950,08 Євро на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 , завіреним належним чином платіжним дорученням №E0113VM43 від 13 січня 2014 року про підтвердження факту перерахування коштів у розмірі 10 881,62 Євро з карткового рахунку позивача № № НОМЕР_1 для відкриття депозитного договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) та випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 , якою підтверджується, що кошти по депозитному договору №SAMDN25000732037052 було виплачено 13 січня 2014 року на картковий рахунок позивача № № НОМЕР_1 та в подальшому (13 січня 2014 року) позивачем було відкрито інший депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу та позивач вніс кошти на депозитний рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк».
Як зазначено вище, 13.01.2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі  10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8 % річних.
Умовами вказаного депозитного договору передбачено, що він неодноразово продовжується за умови відсутності заяви вкладника про бажання забрати кошти, а також сторони дійшли згоди, що у вкладника та у банку є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два дні до дати розірвання договору.
Скориставшись своїм правом, позивач в особі представника 26 грудня 2019 року за вих. № 309/12-2019 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу.
У зазначеній заяві останній вказав на те, що виникла необхідність у достроковому розірванні даного договору та, пославшись на пункт 5 договору №SAMDNWFD0070028566200 від 06 грудня 2013 року, повідомив про дострокове розірвання вказаного договору з 13 січня 2020 року. Крім того, зазначив про те, що 13 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад у розмірі 10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8% річних. В той же час, ОСОБА_1 не бажає більше продовжувати строк даного депозитного договору. Повідомив про відмову від автоматичного продовження строку дії депозитного договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року та просив повідомити йому адресу та номер відділення, в якому він може одержати депозитний вклад з відсотками, нарахованими відповідно до умов договору з 13 січня 2014 року по 13 січня 2020 року.
Судом встановлено і це не заперечувалось відповідачем, що останній 28 грудня 2019 року отримав заяву позивача про повернення йому сум вкладу із нарахованими на нього процентами за депозитним договором SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року, проте не відреагував на таку заяву позивача (а.с. 70).
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» вчинив перевід боргу за депозитним договором позивача на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому відповідати має саме ТОВ «ФК «Фінілон».
Відповідно до статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року не містить положень про внесення змін про переуступку АТ КБ «Приватбанк» банківського вкладу іншим особам шляхом мовчання.
У свою чергу, позивач ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від  АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу відповідно до статті 520 ЦК України, а тому договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ «КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.
У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19 (провадження №61-14093св20), від  20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19 (провадження №61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19 (провадження №61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц (провадження №61-7121св21) у подібних правовідносинах.
Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, провадження № 14-224цс21.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року.
Зважаючи на викладене, саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у даній справі.
Отже, за відсутності згоди ОСОБА_1 на переведення боргу за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року №SAMDNWFD0070056674900 на ТОВ «ФК Фінілон», доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності у останнього зобов`язань з виплати боргу за вказаним банківським вкладом є безпідставними та не спростовують обов`язку банку виконати умови укладеного з ОСОБА_1 договору депозитного вкладу.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта про те що АТ КБ «Приват Банк» не є належним відповідачем, є необґрунтованими, оскільки не відповідають матеріалам та обставинам справи.
Разом з тим правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, оскільки відповідач на вимогу позивача не повернув вклад та нараховані відсотки, вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% на суму вкладу та 3% на суму процентів є обґрунтованими.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 318,40 євро - 3% річних на суму вкладу та 151,62 Євро - 3% річних на суму процентів, оскільки за порушення будь-якого грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності.
Установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, взявши за основу розрахунок позивача, який не спростований відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому в апеляційному порядку розмір стягнутих судом сум не оспорюється.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  21 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).
Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від  17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №915/294/21).
Звертаючись до суду із заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: копія договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 року; копія додаткової угоди № 1 від 09 травня2023 року до договору № 29/05-2023 року від 09 травня 2023 року; акт виконаних робіт № 1 від 20 листопада 2023 року до Договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 року.
Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 до Договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 року Адвокатське бюро «Олексія Романченко» прийняло на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача - стягнення пені та 3% річних за порушення строків виконання зобов`язань за депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13 січня 2014 року.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору № 29/05-2023 від 09 травня2023 року сторони погодили, що гонорар Адвокатського бюро за ведення справи, визначеної у п. 1 даної додаткової угоди, у суді першої інстанції становить 25000 гривень у будь-якому випадку, навіть у разі ухвалення судом рішення не на користь Клієнта.
Відповідно до п. 8 Додаткової угоди № 1 до Договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 року надання Адвокатським бюро правничої допомоги при розгляді справи у суді першої інстанції включає у разі необхідності: підготовка та подання до суду позовної заяви, підготовку і подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву, підготовка та подання до суду клопотань про залучення доказів, надання суду відповідних доказів, за необхідності підготовку та подання до суду заяв та клопотань з процесуальних питань або заперечень на заяви та клопотання з процесуальних питань, участь у судових засіданнях, надання пояснень суду, підготовку та подання до суду інших документів, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, які необхідні для розгляду справи.
Отже, сума гонорару Адвокатського бюро є фіксованою та не залежить від витрат часу, обсягу підготовлених та поданих документів чи ухвалення судом рішення на користь Клієнта, а тому ці обставини не впливають на вартість наданої професійної правничої допомоги та, відповідно, на розмір судових витрат.
20 листопада 2023 року між Адвокатським бюро «Олексія Романченко» та                       ОСОБА_1  було підписано акт виконаних робіт № 1 до Договору №29/05-2023 від 09 травня 2023 року, відповідно до якого сторони погодили, що відповідно до п. 1, 8 Додаткової угоди № 1 від 09 травня 2023 року до Договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 року Адвокатське бюро надало Клієнту правничу допомогу у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи №357/5618/23 про захист прав споживача, а саме: підготовлено позовну заяву від 13 травня 2023 року витрачено 3,5 години; підготовлено заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції від 22 травня 2023 року витрачено 0,5 години; підготовлено відповідь на відзив від 09 червня 2023 року витрачено 2 години; підготовлено заяву про долучення доказів від 26 липня 2023 року витрачено 0,5 години; підготовлено заяву про відмову від частини позовних вимог витрачено 0,5 години; підготовлено заяву від 25 жовтня 2023 року витрачено 0,5 години; взято участь у судовому засіданні 20 червня 2023 року витрачено 1 годину; взято участь у судовому засіданні 26 липня 2023 року витрачено 2 години; взято участь у судовому засіданні 26 вересня 2023 року витрачено 2 години; взято участь у судовому засіданні 16 листопада 2023 року витрачено 1,5 години; підготовлено заяву про ухвалення додаткового рішення від 20 листопада 2023 року витрачено 1 годину. Під час надання правової допомоги Клієнту у суді першої інстанції Адвокатським бюро витрачено 15 годин.
Згідно із п. 2 та п. 5 Додаткової угоди № 1 від 09 травня 2023 до Договору № 29/05-2023 від 09 травня 2023 гонорар Адвокатського бюро за надання правничої допомоги Клієнту у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області при розгляді справи №357/5618/23 становить 25 000,00 гривень, які мають бути сплачені Клієнтом у строк до 16 грудня 2023 року.
На час розгляду справи судом першої інстанції з боку відповідача не надходило до суду заяви або клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для їх відшкодування, з урахуванням доведеного документально розміру, критерію розумної необхідності таких витрат.
Ураховуючи викладене, колегія вважає, що ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу здійснено у відповідності до закону, з урахуванням всіх обставин та доказів, поданих на обґрунтування  заяви.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимого в повному обсязі.
Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - Штронди Антона Михайловича- залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від                       21 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                          Гуль В.В.

Судді                                                                                                       Матвієнко Ю.О.

                                                                                                                 Мельник Я.С.