П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/22307/23	

 	                            Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.                                      Місце ухвалення рішення: м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.
                                 при секретарі –   Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”, в якому просить:
визнати дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” відносно несвоєчасного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 31.08.2021 року по 25.07.2023 року протиправними;
зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” виплатити позивачу грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 1996 по 2021 рік позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 18.06.2021 року № 230 його звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. На підставі наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” № 165 від 31.08.2021 року позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вищезазначеним наказом позивачу нараховано належні виплати по звільненню, однак під час здійснення відповідних обрахунків відповідачем не дотримано вимог законодавства в частині нарахування грошового забезпечення та у зв`язку із цим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав й рішенням від 21 березня 2022 року адміністративний позов (справа № 420/24777/21) задоволено.  Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/22875/21 від 24 січня 2022 року відповідача було зобов`язано виплатити позивачу грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.  25 липня 2023 року на виконання зазначених рішень суду на рахунок позивача було зараховано грошові кошти в розмірі 263 215, 51 грн. За розрахунками позивача на виконання рішення у справі № 420/24777/21 відповідачем виплачено 136    494,95 грн. (грошового забезпечення), 21    827,82 грн. (компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки), одноразову грошову допомогу при звільненні 100693,75 грн. Усього за вказаним судовим рішенням позивачу виплачено 259    016,52 грн., а решта суми сплачено на виконання рішення по справі № 420/22875/21. 
З огляду на це, позивач вважає, що відповідач провів з ним повний розрахунок при звільненні із порушенням строків, встановлених трудовим законодавством, що змушує позивача   звертатися до суду з даним позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1  до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 за період з 13.11.2021 року по 25.07.2023 року.
Зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні  у розмірі 46274 (сорок шість тисяч двісті сімдесят чотири)грн. 23коп. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, в частині визначення суми яка підлягає стягненню, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідач повинен був з позивачем повністю розрахуватися 31.08.2021 року, а розрахувався 25.07.2023 року. Вказує, що суд першої інстанції застосував нерелевантні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц. Зазначає, що застосовуючи чинну на час звернення з даним позовом редакцію ст. 117 КЗпП України, сума, яка належить до стягнення з роботодавця за 109 днів затримки – 128 432, 52 грн. Суд першої інстанції застосував правові висновки релевантні до попередньої редакції КЗпП України, а саму норму ст. 117 в її чинній редакції на час винесення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа № 420/22875/21 – справа між тими самими сторонами ( ОСОБА_1 та Інститут), про той самий предмет (виплата грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок) та з тих самих підстав (несвоєчасний розрахунок позивача при звільненні). Вказує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у визначені статтею 116 КЗпП України строки, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1996 року по 2021 рік проходив військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно до витягу із наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (по стройовій частині) №165 від 31.08.2021 року, полковника ОСОБА_1 звільненого наказом головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.06.2021 року № 230 з військової служби у запас за п.п. а до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що з 08 липня 2020 року справи та посаду здав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року по справі № 420/24777/21 визнано протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” щодо не проведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року до 31.08.2021 року, та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; 
зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року до 31.08.2021 року, та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; 
зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” здійснити виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року до 31.08.2021 року, та виплат, належних йому при звільненні (одноразової грошової допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку), у відповідності до вимог відновленої початкової редакції п.4 Постанови №704, статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, з урахуванням решти положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” та вимог постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішення суду по справі № 420/24777/21 набрало законної сили 13 грудня 2022 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року у справі № 420/22875/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” про визнання протиправними дії щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано дії Інституту Військово-Морський Сил Національного університету “Одеська морська академія” відносно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період 31.08.2021 року по 12.11.2021 року протиправними.
Зобов`язано Інститут Військово-Морський Сил Національного університету “Одеська морська академія” виплатити позивачу грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі середнього грошового забезпечення за останні два місяці.
Рішення суду по справі № 420/22875/21 набрало законної сили 26 липня 2022 року. 
Згідно довідки про виплати за рішенням суду полковника ОСОБА_1 у липні 2023 року встановлено, що разом нараховано 267    223,87 грн., утримано військовий збір 1,5% - 4008,36 грн., перераховано на картковий рахунок – 263215,21 грн.  
З виписки особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ “Приватбанк” вбачається, що 25 липня 2023 року на картковий рахунок позивача від  Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” зараховано заробітну плату у розмірі 263    215,51 грн. 
Не погоджуючись із діями відповідача стосовно несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, прийшов до висновку, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 01.09.2021 року (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 183 дні (з 01.09.2021 року по 01.03.2022 року). 
Однак, вказав, що враховуючи те, що у судовому порядку між сторонами спір про компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2021 року по 12.11.2021 року було вирішено, то і період компенсації у даному випадку слід зменшити на відповідну суму за вказаний період. З огляду на це фактичний період компенсації з урахуванням наявного правового регулювання та встановлених обставин складає 109 календарні дні та  з врахуванням принципу співмірності становить 46  274,23 грн. (1178,28 грн.*109*36,03%).
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційних скарг колегія суддів виходить з наступного.
Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень  статті 117 КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до абзацу 1  статті 3 КЗпП України  законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно  статті 4 КЗпП України  законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього
Відповідно до частини першої  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно  статті 116 КЗпП  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами  статті 117 КЗпП  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей  116  та  117 КЗпП  як таких, що є загальними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 та в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Враховуючи, що позивач працював у відповідача, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі  статті 117 Кодексу законів про працю України, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Так, як уже зазначалось вище, позивача звільнено (виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 31.08.2021 року.
25 липня 2023 року на виконання рішень суду на рахунок позивача було зараховано грошові кошти в розмірі 263    215, 51 грн. 
Отже відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України, а тому відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, то суд першої інстанції вірно вважав, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає виплаті позивачу середній заробіток за час затримки виплати всіх належних при звільненні сум, розміру середнього заробітку, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Суд першої інстанції у даній справі дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, яка діяла на момент звернення позивача до суду та на момент виплати позивачу на виконання рішень сум грошового забезпечення, за затримку виплати яких позивач і просить нарахувати та виплатити середній заробіток, та суд першої інстанції визначив, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте, не більш, як за шість місяців та з урахуванням наявності рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/22875/21
При цьому, суд першої інстанції, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц розрахував середній заробіток за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача та з врахуванням принципу співмірності зобов`язав нарахувати та виплатити суму 46    274,23 грн. (1178,28 грн.*109*36,03%).
Так, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно вказав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. 
При цьому правомірно зазначив, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 01.09.2021 року (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 183 дні (з 01.09.2021 року по 01.03.2022 року). Однак, враховуючи те, що у судовому порядку між сторонами спір про компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2021 року по 12.11.2021 року було вирішено, то і період компенсації у даному випадку слід зменшити на відповідну суму за вказаний період. З огляду на це фактичний період компенсації з урахуванням наявного правового регулювання та встановлених обставин складає 109 календарні дні.  
Так, обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, згідно норм чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.
При цьому, відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Як встановлено судом першої інстанції, з довідки про розмір грошового забезпечення полковника ОСОБА_1 за період з 01 червня 2021 року по 31 серпня 2021 року з урахуванням вимог рішення ООАС від 21.03.2022 року № 420/24777/21 вбачається, що за два останні місяці служби перед звільненням (липень та серпень 2021 року) середньоденна заробітна плата позивача складає 1 178,28 грн. (36    469,41 грн.+36    594,03 грн./62), де 36    469,41 грн. (розмір грошового забезпечення за липень 2021 року), 36    594,03 грн. (розмір грошового забезпечення за серпень 2021 року), а 62 сукупна кількість календарних днів, що враховується при визначенні середньоденної заробітної плати позивача.
Так, як вже зазначалося, період затримки з урахуванням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2022 року у справі №420/22875/21 (між сторонами спір про компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2021 року по 12.11.2021 року було вирішено)  становить 109 днів, з чим погоджується апелянт (позивач).
З урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 128432,52 грн.  (109 днів*1 178,28 грн.)
В свою чергу, суд першої інстанції вказав, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну та з врахуванням принципу співмірності становить 46    274,23 грн. (1178,28 грн.*109*36,03%). При цьому істотність частки суд першої інстанції вирахував наступним чином 263215,51 (перераховано на картковий рахунок) /730533,60 (розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) *100%) відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, з чим не погодився апелянт (позивач).
Позивач при подачі апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції застосував правові висновки релевантні до попередньої редакції КЗпП України, а саму норму ст. 117 в її чинній редакції на час винесення.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц прийнята під час дії редакції ст. ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року та не може бути застосована, оскільки з 01.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.
  Наведений у постанові підхід щодо критеріїв/способів зміни суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час  стаття 117 КЗпП України  не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Втім, з 19 липня 2022    року  стаття 117 КЗпП України  діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із  Законом №    2352-ІХ.
Аналогічний висновок висловлено, зокрема, у постанові від 28 червня 2023 року у справі №380/19103/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.
  У межах цієї справи підлягають врахуванню норми  статті 117 КЗпП України  у редакції що діє з 19.07.2022 року (у редакції  Закону №2352-ІХ) і до цього періоду вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не є застосовними.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 30.112023 року у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 та від 16.05.2024 року № 420/11918/23.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 , що застосовуючи чинну на час звернення з даним позовом редакцію ст. 117 КЗпП України, сума, яка належить до стягнення з роботодавця за 109 днів затримки – 128 432, 52 грн. Суд першої інстанції застосував правові висновки релевантні до попередньої редакції КЗпП України, а саму норму ст. 117 КЗпП в її чинній редакції на час винесення, що є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції в частині визначення суми, яка належить до нарахування та виплати позивачу.
Доводи апелянта (відповідача) про закриття провадження у справі, через те що в Одеському окружному адміністративному суді перебувала справа № 420/22875/21 – справа між тими самими сторонами ( ОСОБА_1 та Інститут), про той самий предмет (виплата грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок) та з тих самих підстав (несвоєчасний розрахунок позивача при звільненні), колегія суддів не приймає до уваги та вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що зіставляючи фактичні та юридичні аспекти цієї адміністративної справи та справи № 420/22875/21, такі справи не є тотожними ні за предметом позовних вимог, ні за підставами. 
Більш того, судом при вирішенні цього публічно-правового спору враховано наявність судового рішення по справі № 420/22875/21 та вирішено дану справу з урахуванням означених обставин. 
Отже, доводи  апелянта (відповідача), висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують.
При цьому слід зазначити, що диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).
Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження №61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).
При цьому, з урахуванням приписів ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції надає оцінку рішенню суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційних скарг.
Враховуючи, що при визначенні суми належної до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом  застосовано приписи чинної редакції  статті 117 КЗпП України  щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте застосував принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові (зменшення), який згідно практики Верховного суду  не підлягає застосуванню до редакції ст. 117 КЗпП з 19.07.2022 року, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині зазначення суми середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч.4  ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія”  залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету “Одеська морська академія” (код ЄДРПОУ: 26614030) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні  у розмірі 128 432, 52 грн. (сто двадцять вісім тисяч чотириста тридцять дві гривні) 52 коп.
У іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 18 червня 2024 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова