Справа № 456/376/22                        Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В. 
Провадження № 22-з/811/83/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       18 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                                секретаря Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за апеляційною скаргою представника Приватного підприємства "Приватна агрофірма "Батько і Син" - адвоката Галушко Ольги Ігорівни на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватної агрофірми «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення,-
встановив:
У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 в особі адвоката Колошкіна І.А. звернулась до суду з позовом, який уточнивши просила визнати недійсним договір оренди землі від 01.02.2019 між ОСОБА_1 та Приватною агрофірмою «Батько і Син» на право користування земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0792, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, усунути перешкоди в користуванні шляхом зобов`язання Приватної агрофірми «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 1,229 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0792, розташовану в межах території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. Просила позов задовольнити.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року позов задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0792, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання Приватної агрофірми «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 . 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з Приватної агрофірми «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 992 грн 40 коп. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішення суду оскаржив відповідач ПП «Батько і Син», просив скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовним вимог ОСОБА_1 до ПП ПАФ «Батько і Син» про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити в повному обсязі. 
Постановою Львівського апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2024 року апеляційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» залишено без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року залишено без змін.
12.03.2024 в апеляційному суді зареєстрована заява представника  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, у якій останній зазначає, що ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд не вирішив питання про судові витрати, які понесені ОСОБА_1 при розгляді даної справи в суді апеляційної інстанції та які складаються із понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн., на підтвердження чого надав відповідні письмові докази. Просить ухвалити додаткову постанову, стягнути з ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
18.03.2024 апеляційний суд витребував цивільну справу № 456/376/22 із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
22.03.2024 на адресу апеляційного суду надійшло заперечення представника ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» - Галушки О.І, на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі. Вважає, що заява не підлягає задоволенню, покликаючись на судову практику просить відмовити у задоволенні заяви.
15.04.2024 цивільна справа № 456/376/22 надійшла на адресу апеляційного суду.
Заслухавши суддю доповідача, колегія суддів дійшла таких висновків.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Згідно із п. п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами 3, 4 вказаної статті унормовано, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Зважаючи на те, що розгляд апеляційної скарги у даній справі з викликом учасників справи, розгляд заяви представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення проводиться також у відкритому судовому засіданні із повідомленням учасників справи про таке.
В судове засідання 18 червня 2024 року учасники справи не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Ключовим питанням у межах даного провадження № 22-з/811/83/24 є оцінка наявності підстав для стягнення на користь позивачки судових витрат, які, як зазначає представник останньої, понесені нею на стадії апеляційного перегляду.
Таким чином, перевіряючи підставність поданої заяви, колегія суддів враховує таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Зважаючи на те, що постановою апеляційного суду рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, залишено у законній силі, тобто апеляційну скаргу ПП «Батько і Син» залишено без задоволення, вимоги позивачки про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат за правову допомогу, на перший погляд, є підставними. 
Так, згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.  
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Разом з цим, як зазначалося вище постанову Львівський апеляційний суд виніс у даній справі 05 березня 2024 року, а із заявою про ухвалення рішення представник ОСОБА_2 звернувся лише 12 березня 2024 року, у системі «Електронний суд» заява сформована 11 березня 2024 року (т. 2 а.с. 99).
Іншими словами, подавши заяву про ухвалення додаткового рішення, сторона позивача не дотрималася порядку визначеного процесуальним законом, оскільки до закінчення судових дебатів представник позивача не зробив відповідної заяви, яка б надавала йому можливість подати докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Таким чином, не надаючи правової оцінки доказів наданих стороною позивача на підтвердження доводів про понесені судові витрати, колегія суддів приходить переконання, що відсутність заяви, яка б надавала можливість стороні позивача подати докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, унеможливлює задоволення заяви про стягнення таких з відповідача, що не виключає обов`язку ухвалити у справі додаткову постанову.
Керуючись ст.ст. 270, 382, 383 ЦПК України, суд,-
постановив:
Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про стягнення з Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного тексту додаткової постанови.

Повний текст додаткової постанови складений 18 червня 2024 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:          С.М. Бойко
                                                                                                                        
С.М. Копняк