ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Номер справи: 766/12915/20        
Номер провадження: 22-ц/819/125/24
Головуючий у першій інстанції Майдан С.І.
Доповідач Пузанова Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2024 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В., 
суддів Базіль Л.В.
                                        Бездрабко В.О.,
секретар Доброва К.О.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 жовтня 2023 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління державної міграційної служби України в Херсонській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:
У серпні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. 
В обґрунтування заявленої вимоги вказав, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арарат, Вірменія, будучи громадянином СРСР, у 1988 році приїхав до України на постійне місце проживання та проживає в Україні по теперішній час, однак громадянство України ним оформлено не було, а паспорт громадянина колишнього СРСР втрачений. Підтвердити факт реєстрації в Україні у наведений період часу документом не може, оскільки такий не зберігся.
31.01.1990 року він був засуджений Знаменським районним судом Кіровоградської області до покарання у виді позбавлення волі. У період з 06.04.1990 року по 18.11.1992 року відбував покарання в державній установі «Одеська виправна колонія (№14)».
Посилаючись на те, що станом на 24 серпня 1991 року (день проголошення незалежності України) він на законних підставах проживав в Україні та відбував покарання в державній установі і це свідчить про наявність у нього статусу громадянина України, заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Повідомив, що наразі він продовжує проживати в м. Херсоні, перебуває на обліку в Херсонському центрі обліку бездомних осіб. Після отримання паспорта громадянина України планує зареєструватися за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арарат, Вірменія, постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Не погодившись з рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та норм процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з неналежним дослідженням доказів, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють порушене заявником питання.
Зокрема, скаржник вказав на те, що судом не враховано положення, викладені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», про те, що громадянами України є, серед іншого, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України проживали на території України, що має підтверджуватись документами про прописку, в той час як заявник станом на зазначену дату перебував у місцях позбавлення волі, які згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є постійним місцем проживання. 
Вважаючи, що факт проживання ОСОБА_1 станом на 24.08.1991року має для останнього юридичне значення, суд, на думку скаржника, не зважив на те, що відповідно до підпункту «а» пункту 7 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001року № 215, встановлення до належності до громадянства України стосується осіб, які, зокрема, станом на 24.08.1991року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР. Скаржник зазначив, що саме факт постійного проживання на території України до набрання вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990року законної сили і має для заявника юридичне значення при вирішенні питання про його належність до громадянства України, однак такої вимоги ним заявлено не було, як і не надано належних доказів на підтвердження наведеної обставини.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, пояснення представника УДМС України в Херсонській області Демидову А.В., заявника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що з досліджених судом письмових доказів, пояснень заявника вбачається, що ОСОБА_1 станом на 24.08.1991року був засуджений та відбував покарання на території України, перебував у громадянстві колишнього СРСР, до набрання вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990 року законної сили постійно проживав на території УРСР. Суд вважав, що встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року має для нього юридичне значення, так як є підставою для отримання ним паспорта громадянина України.
В процесі розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 06.04.1990 року по 18.11.1992 року відбував покарання в державній установі «Одеська виправна колонія (№14)» за вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990 року та був звільнений після відбуття строку покарання, про що свідчить інформація, надана ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» від 27.05.2020 року №1/2.4/2980 (а.с.43). 
З вироку Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990 року вбачається, що ОСОБА_1 на момент затримання: 18.11.1989 року, проживав у гуртожитку в с. Петрово Знаменського району Кіровоградської області, працював робочим у будівельній бригаді колгоспу «Шлях до комунізму» Знаменського району (а.с.103-104).
Відповідно до інформації, наданої Посольством Республіки Вірменії 22.11.2021 року за №2302, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.04.1993 року від Араратського паспортного відділу поліції Республіки Вірменія отримав паспорт колишнього СРСР зразка серії НОМЕР_1 . ОСОБА_1 для отримання громадянства, а також документування паспортом громадянина Республіки Вірменія в паспортно-візовий відділ поліції Республіки Вірменія не звертався (а.с.58). 
Як повідомив начальник державної установи «Одеська виправна колонія (№14)» (лист від 22.05.2020 року №28/2-4472), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арарат, Вірменія, вірменин, громадянин Вірменії, до засудження проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , відбував покарання в установі з 20.10.1995 року по 03.10.2006 року, засуджений 17.05.1995 року Одеським обласним судом за ст.ст.93 п «а», ч.3 ст.142, ч.3 ст.222, ст.42 КК України до 13 років позбавлення волі. Початок строку: 03 жовтня 1993, кінець строку: 03 жовтня 2006. Звільнений: 03.10.2006 року після відбуття строку покарання вибув: с.Нова Зоря, Білозерського району, Херсонська область. Відповідно до наказу МЮУ №21 від 04.02.2004 архівні справи зберігаються 5 років, тому надати підтверджуючі особу документи не має можливості (а.с.38). 
Згідно з довідкою Дніпровського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області від 01.07.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арарат, Вірменія, звертався до Дніпровського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області із заявою про видачу паспорта замість утраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.4). 
Згідно із довідками, виданими Херсонським обласним Центром реінтеграції бездомних та звільнених осіб «Надія» 20.09.2020 року за №4, 09.03.2021 року за №10 та 04.10.2021 року за №25, ОСОБА_1 проживав в Херсонському обласному Центрі реінтеграції бездомних та звільнених осіб «Надія» за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до договорів, укладених на період з 30.09.2020 року по 30.10.2020 року, з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року та з 04.10.2021 року по 04.03.2022 року, відповідно (а.с.15, 28, 45).
Крім того, в матеріалах справи наявна архівна довідка Державного архіву Кіровоградської області від 22.11.2021 року №179/308/02-25, з якої вбачається, що у документах архівного фонду колгоспу «Шлях до комунізму» с. Петрове Знам`янського району Кіровоградської області наявні відомості, що 22 серпня 1989 року ОСОБА_1 тимчасово прийнято на роботу у будівельну бригаду (а.с.49), а відповідно до архівної довідки Суботцівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 09.09.2021 року №К-195 у документах архівного фонду СТОВ «Світанок» с.Петрове Знам`янського району у книгах обліку заробітної плати за 1989 рік є відомості про отримання ОСОБА_1 заробітної плати у липні, серпні, вересні та грудні місяці 1989 року (а.с.44).
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Так, згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», підтвердивши відповідними документами ту обставину, що у період часу з 06.04.1990 року по 18.11.1992 року, тобто на момент проголошення незалежності України-24.08.1991року, відбував покарання в державній установі «Одеська виправна колонія.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок).
Пунктом 7 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.
Відповідно до пункту 8 розділу ІІ Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 13 розділу ІІ Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України, подає такі документи:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності в особи паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) документ, що підтверджує факт постійного проживання особи відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили;
г) документ, який підтверджує факт відбування особою покарання у місцях позбавлення волі на території України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, відповідно до приписів діючого в Україні законодавства, належність до громадянства України осіб, які станом на 24.08.1991року відбували покарання у місцях позбавлення волі на території України, залежить від того чи проживали такі особи на території УРСР( України) постійно до набрання вироком законної сили.
З огляду на викладене, саме факт постійного проживання ОСОБА_1 на території УРСР до набрання вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990 року законної сили є підставою для оформлення його належності до громадянства України і саме підтвердження наявності цього факту має значення для реалізації ним права на належність до громадянства України, оскільки документ, що підтверджує факт його постійного проживання на території УРСР на момент набрання вироком суду законної сили у нього відсутній, в той час як факт відбування покарання у місцях позбавлення волі на території України за станом на 24 серпня 1991 року підтверджений документально.
Зазначений висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19.05.2021року, справа №496/818/19, який згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин та відповідно до якого для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Суд на встановлені ним обставини, положення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та роз`яснення Верховного Суду щодо їх застосування, уваги не звернув, в результаті чого ухвалив рішення про встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991року, в той час як відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання -це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Місце позбавлення волі не є житлом, а отже,- не є місцем постійного проживання особи в розумінні Закону України «Про громадянство України».
Натомість обставини щодо постійного проживання ОСОБА_1 на території УРСР до набрання вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990 року законної сили судом першої інстанції належним чином не досліджувалися, дата набрання наведеним судовим рішенням законної сили не встановлювалася, як і не встановлювався період, з якого ОСОБА_1 до дня затримання 18.11.1989 року проживав у гуртожитку в с. Петрово Знаменського району Кіровоградської області, що має важливе значення для встановлення факту постійного проживання заявника на території УРСР у спірний період, зважаючи на те, що за змістом статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» постійним місцем проживання є житло, в якому особа проживає строком більше шести місяців на рік.
Поза увагою суду першої інстанції залишилась і та обставина, що із наданих заявником документів вбачається, що паспорт колишнього СРСР зразка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав 08.04.1993року в Араратському паспортному відділі поліції Вірменії та що він був засуджений Одеським апеляційним судом 17.05.1995 року як громадянин Вірменії.
Зробивши висновок про те, що ОСОБА_1 до набрання вироком Знаменського районного суду Кіровоградської області від 31.01.1990року постійно проживав на території УРСР, суд першої інстанції не з`ясував, на якій правовій підставі він, претендуючи на належність до громадянства України із наведених у заяві підстав, у квітні 1993 року отримав паспорт колишнього СРСР, який на той час діяв у колишніх республіках СРСР на період до обміну на паспорти цих самостійних держав, та не перевірив чи не був проставлений у цьому паспорті штамп про громадянство Вірменії, зважаючи на те, що паспорт колишнього СРСР виданий йому компетентними органами республіки Вірменії та що він засуджений судом України як громадянин Вірменії.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції встановлено факт, який не має для заявника юридичного значення і суперечить положенням діючого в Україні законодавства щодо поняття перебування особи у місцях позбавлення волі та зроблено висновки щодо факту його постійного проживання на території УРСР до набрання вироком законної сили без достатнього обґрунтування своїх висновків у цій частині належними та допустимими доказами, в той час як встановлення зазначеного факту не було предметом звернення ОСОБА_1 до суду, а факт перебування останнього в місцях позбавлення волі на території України станом на 24.08.1991року підтверджено відповідними документами та не потребує підтвердження ще й у судовому порядку.
Відповідно до приписів статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частини перша-третя статті 294 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини перша та шоста статті 367 ЦПК України).
Враховуючи, що предметом розгляду в суді першої інстанції була вимога ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України станом саме на 24 серпня 1991 року та зважаючи на те, що на наведену дату він перебував у місцях позбавлення волі і для підтвердження належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» йому необхідно надати компетентним органам документ, що підтверджує факт постійного проживання відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили (а не на момент проголошення незалежності України), який в нього відсутній, колегія суддів дійшла висновку, що встановлений судом факт не має для заявника юридичного значення та є недоведеним з точки зору закону, який регулює питання, як постійного проживання на території України (УРСР), так і належності до громадянства України із зазначених заявником підстав, тому ухвалене судом рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 із зазначених вище підстав.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заявник не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду та доводити вказаний факт за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів у порядку, встановленому нормами процесуального права.
Оскільки відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, суд апеляційної інстанції не вирішує питання про стягнення із заявника на користь скаржника понесених ним витрат на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Херсонській області задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді Л.В.Базіль

В.О.Бездрабко

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року
Суддя Л.В.Пузанова