ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
24 квітня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 201/7990/23 
провадження № 61-16403св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача – Пророка В. В.
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Олійник А. С., Петрова Є. В., 
 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська                 від 19 вересня 2023 року у складі судді Демидова С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Максюти Ж. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача йому не виплачена нарахована пенсія у розмірі 318 935,68 грн згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня      2022 рокуу справі № 160/1600/22, чим порушені вимоги Конституції України, Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
 
14 лютого 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив ухвалу у справі № 160/1600/22, якою задовольнив його заяву про встановлення судового контролю ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за виконанням рішення суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 в частині виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн. 
 
11 квітня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив повторну ухвалу, якою зобов`язав ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надати звіт про виконання судового рішення від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22 до            01 липня 2023 року. 
 
Узв`язку з невиплатою нарахованої пенсії 16 березня 2023 року він звернувся до           відповідача з вимогою здійснити нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів відповідно до пункту 2 статті 46 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», механізм нарахування якої визначений Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050-ІІІ). 
 
14 квітня 2023 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надіслало йому лист     № 16558-11177/M-01/8-0400/23, яким відмовило у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходів, мотивуючи відмову відсутністю бюджетного фінансування на зазначені цілі, що не відповідає вимогам національного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
 
19 квітня 2023 року він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати          ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн відповідно до Закону № 2050-III. 
 
20 квітня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд прийняв до розгляду вказаний позов, однак ухвалою від 07 червня 2023 року суд закрив провадження у справі № 160/8113/23, мотивуючи своє рішення тим, що у постанові     від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556св19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справи про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства. 
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн за період з 01 грудня 2019 року до дня ухвалення судового рішення у цій справі. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2023 року відкрито провадження у цій справі. 
 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що спір, який виник у справі між позивачем та органом ПФУ як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону № 2050-ІІІ є публічно-правовим. 
 
Отже, суть та суб`єктний склад спірних правовідносин вказують на те, що заявлений у цій справі спір належить до юрисдикції адміністративних судів. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року – без змін. 
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки на правовідносини з приводу зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії поширюється юрисдикція адміністративних судів, то суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. 
 
Посилання заявника на те, що Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 07 червня 2023 року закрив провадження у справі № 160/8113/23 за його позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн, роз`яснивши, що спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, колегія суддів не взяла до уваги, зазначивши, що вказане судове рішення, яке  ОСОБА_1 не оскаржував, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо необхідності розгляду спору, який виник у цій справі між позивачем та органом ПФУ, за правилами адміністративного судочинства, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 березня 2020 року № 219/11809/19-а. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська                   від 19 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                               від 01 листопада 2023 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 подано на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивовано тим, що ця справа не належить до категорії, на яку поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
 
Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що він вже звертався з аналогічним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який ухвалою      від 07 червня 2023 року закрив провадження у справі № 160/8113/23, роз`яснивши, що спір, який виник між ним та органом ПФУ, має розглядатися за правилами цивільного судочинства. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. 
 
05 січня 2024 року справа № 201/7990/23 надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду     від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22, яке набрало законної сили 19 квітня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі нової довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» про розмір грошового забезпечення       від 06 грудня 2021 року № о-33/24/C-5098 станом на листопад 2019 року. Зобов`язано             ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі нової довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області»        від 06 грудня 2021 року № o-33/24/C-5098 про розмір грошового забезпечення станом на листопад 2019 року, та виплатити пенсію з урахуванням раніше сплачених сум (а. с. 12–15). 
 
На виконання вказаного судового рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провело перерахунок пенсії ОСОБА_2 на підставі нової довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 06 грудня 2021 року № о-33/24/C-5098 про розмір грошового забезпечення з 01 грудня 2019 року до 31 травня 2022 року, однак відмовилося виплатити позивачу перераховану пенсію у розмірі 318 935,68 грн, мотивуючи свої дії відсутністю бюджетного фінансування на зазначені цілі                  (а. с. 16, 17). 
 
16 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з вимогою здійснити нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн відповідно до Закону № 2050-ІІІ (а. с. 9, 10). 
 
14 квітня 2023 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надіслало ОСОБА_1 лист № 16558-11177/M-01/8-0400/23, яким відмовило у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії   у розмірі 318 935,68 грн відповідно до Закону № 2050-ІІІ, мотивуючи відмову відсутністю бюджетного фінансування на зазначені цілі. 
 
19 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн з 01 грудня 2019 року відповідно до Закону № 2050-ІІІ; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн з 01 грудня 2019 року відповідно до Закону № 2050-ІІІ. 
 
07 червня 2023 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив ухвалу у справі № 160/8113/23, якою закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, мотивувавши своє рішення тим, що у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556св19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справи про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства (а. с. 20–23). 
 
Вказану ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 не оскаржував. 
 
Звертаючись у порядку цивільного судочинства до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з цим позовом у липні 2023 року, ОСОБА_1 просив зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн за період з 01 грудня 2019 року до дня ухвалення судового рішення            у справі (а. с. 1–6). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У пункті 15 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі. 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. 
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
 
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
 
Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. 
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. 
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. 
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 
 
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. 
 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. 
 
У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
 
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). 
 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
 
Як убачається з тексту позовної заяви,  ОСОБА_1 просить зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у розмірі 318 935,68 грн за період з 01 грудня 2019 року до дня ухвалення судового рішення у цій справі. Наголошує, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача йому не виплачена нарахована пенсія згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2022 року у справі № 160/1600/22, а тому він має право на отримання компенсації втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ. 
 
Відповідь на порушені в касаційній скарзі питання, до суду якої юрисдикції належить розв`язання спору з означеним предметом спору, й водночас питання про підсудність заявленого спору до судів загальної юрисдикції слід виводити насамперед з характеру (змісту) правовідносин, що склалися після того, як адміністративний суд зобов`язав управління ПФУ провести перерахунок призначеної і виплачуваної пенсії  ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 01 грудня 2019 року. Поряд із цим слід зважити, що управління ПФУ виконало присуд судового рішення і перерахувало пенсію, але протиправно не виплатило перераховану суму пенсії, що своєю чергою, як вважає позивач, спричинило втрату (знецінення) частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. 
 
Треба зазначити, що стосовно подібних правовідносин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17 (провадження № 11?37апп19) сформулювала правовий висновок про юрисдикційну належність спору, що виникає з таких правовідносин. 
 
Зокрема, у справі № 759/9631/17 було встановлено, що у червні 2017 року фізична особа звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ГУ ПФУ в місті Києві, у якому просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ. Вимоги мотивувала тим, що ГУ ПФУ в місті Києві неправомірно відмовилося нарахувати їй компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, які управління на виконання постанови Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2011 року перерахувало, але не виплатило і останній її не отримав. 
 
Велика Палата Верховного Суду цей спір кваліфікувала як спір щодо захисту прав та інтересів позивача у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій. Далі зазначила, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі – Порядок № 159). 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17 (провадження № 11?37апп19) підсумувала, що спір, який виник у справі між позивачем та органом ПФУ як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону № 2050-ІІІ є публічно-правовим. Суть та суб`єктний склад спірних правовідносин вказують на те, що заявлений у справі спір належить до юрисдикції адміністративних судів. З огляду на це Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України. 
 
Висновки Великої Палати Верховного Суду у згаданій щойно справі є однаковою мірою застосовними до фактичних обставин справи, в якій  ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду першої інстанції, якою закрито провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
За своїм змістом, суттю та обов`язковістю ці висновки є достатніми, щоб визнати правильними міркування судів попередніх інстанцій про те, що до юрисдикції саме адміністративного суду слід відносити спір про право позивача на компенсацію за втрату частини пенсії через порушення строків її виплати у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій. 
 
Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що між сторонами має місце публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. 
 
Зазначене також узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 квітня 2020 року у справі № 219/11809/19-а (провадження № 11-943апп19). 
 
Разом із тим, як вказує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), у пункті 1    статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле               (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня           2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, пункт 230). 
 
Верховний Суд зауважує, що поряд із заявленим у цій справі позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів  ОСОБА_1 вже звертався з аналогічним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 07 червня 2023 року закрив провадження у справі № 160/8113/23, роз`яснивши, що спір, який виник між позивачем та органом ПФУ, має розглядатися за правилами цивільного судочинства (а. с. 20–23). 
 
Зазначена ухвала суду адміністративної юрисдикції в апеляційному порядку не оскаржувалася. 
 
Оскільки суд адміністративної юрисдикції закрив провадження у справі № 160/8113/23 за позовом, поданим ОСОБА_1 до того самого відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що й у цій справі, Верховний Суд вважає, що це поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. 
 
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
 
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. 
 
Так, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40). 
 
У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявник була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявника мав розглядатися в судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявника за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24). 
 
За таких обставин доводи заявника щодо конфлікту юрисдикцій за його позовом заслуговують на увагу, тому колегія суддів вважає, що закриття провадження у цивільному судочинстві за аналогічними вимогами позивача поставить під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. З огляду на наведену аргументацію та пріоритет забезпечення принципу правової визначеності є підстави для висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства. 
 
Таким чином, з огляду на існування юрисдикційного конфлікту, з метою забезпечення права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту Верховний Суд вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства лише тому, що позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (адміністративному) судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду. 
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду                   від 12 грудня 2018 року у справах № 490/9823/16-ц і № 761/12676/17, від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19,    а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 308/11052/18, від 20 січня 2021 року у справі № 278/3458/18, від 29 березня            2023 року у справі № 638/5047/21. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
У частині четвертій статті 406 та частині шостій статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 
 
З огляду на викладене, у зв`язку з допущеними судами попередніх інстанцій порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі, оскаржувані судові рішення, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з переданням справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінював рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалював нове, а направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, належить здійснити суду, який ухвалить остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Суддя-доповідач	В. В. Пророк  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	А. С. Олійник  	
 	Є. В. Петров	
 
Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Петровим Є. В.