КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           ПОСТАНОВА
                                                     ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
Справа № 753/360/22                                     Головуючий у 1 інстанції: Гусак О.С.
Провадження № 22-ц/824/519/2024             Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
8 травня 2024 року                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого                                                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                    Олійника В.І., Сушко Л.П.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
ВСТАНОВИЛА:
 
Короткий зміст обставин справи
 
У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 3191906 про надання фінансового кредиту від 13 листопада 2020 року у сумі 37 194,63 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 листопада 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 3191906 про надання споживчого кредиту, згідно з яким ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу кошти у розмірі 15 000,00 грн, на умовах встановлених договором, а відповідач зобов`язувалася одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, здійснено відповідно до укладеного з позивачем договору та підтверджується копією інформаційної довідки платіжного провайдера Товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Контрактовий дім» від 28 грудня 2021 року № 183. Таким чином, підписавши 13 листопада 2020 року договір про надання споживчого кредиту відповідач добровільно погодилась на умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання.
Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, кошти не повернула та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, що призвело до порушення прав ТОВ «Авентус Україна» як кредитора. 
На момент подання позовної заяви у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 37 194,63 грн, у тому числі: 14 308,50 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 22 886,13 грн - заборгованість за несплаченими процентам (залишок) за користування кредитом. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Україна» заборгованість за договором № 3191906 про надання фінансового кредиту від 13 листопада 2020 року у сумі 37 194,63 грн та судові витрати у справі у вигляді судового збору у розмірі 2 270,00 грн.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
 
Не погоджуючись із рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача частково, стягнути з відповідача 4 583,20 грн.
Вважає, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права та таке, що не відповідає фактичним обставинам справи.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції були порушені її права як відповідача, оскільки про наявність справи в суді та судових засіданнях не була повідомлена, копій позовної заяви, судових повісток та інших листів не отримувала.
Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом було порушено ст. 128 ЦПК України та позбавлено відповідача права надати суду докази на підтвердження заперечень проти позову.
Зазначає, що з 13 листопада 2020 року припинилося право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інших платежів за цим договором, а після 13 листопада 2021 року заяви щодо продовження дії договору відповідач не подавав.
Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт продовження кредитного договору, тому нарахування процентів з 13 грудня 2020 року за стандартною процентною ставкою у розмірі 1,90 % в день є безпідставним.
Посилається на ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» та зазначає, що нею було сплачено відсотки в розмірі 2 565,00 грн, а решта суми підлягає зарахування в рахунок тіла кредиту, а загальна сума до сплати становить лише 4 583,20 грн.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У вересні 2023 року ТОВ «Авентус Україна» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому воно заперечувало щодо задоволення апеляційної скарги та просило залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Авентус Україна» мало статус небанківської фінансової установи, внесене до Державного реєстру фінансових установ, як фінансова компанія розпорядженням Національної комісії, що здійснювало державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 лютого 2017 року № 426. 
ТОВ «Авентус Україна» отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 870 від 28 лютого 2017 року та розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 березня 2017 року № 756 ТОВ «Авентус Україна» видано ліцензію на здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту.
Вся процедура укладення з ТОВ «Авентус Україна» договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах споживчого кредиту, відбувалася відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, але не виключно до Законів України «Про фінансові послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про електронну комерцію», а також відповідно до внутрішніх правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Вся процедура укладення договору проходила в онлайн-режимі. Приймаючи умови договору, клієнт підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
Як вбачається з матеріалів, 13 листопада 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 3191906 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу кошти у розмірі 15 000,00 грн, на умовах встановлених договором, а відповідач зобов`язувалася одержати та повернути кошти, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п. 1.1. договору, укладення цього договору здійснювалося сторонами за допомогою ІТС ТОВ «Авентус Україна», доступ до якої забезпечувався споживачу через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснювалася при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки ТОВ «Авентус Україна» правильності введення коду, направленого ТОВ «Авентус Україна» на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.
Договір вважався укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що відтворений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений ним ТОВ «Авентус Україна» в ITC ТОВ «Авентус Україна» і зазначений в договорі. 
Відповідно до п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем ТОВ «Авентус Україна» з метою отримання кредиту. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку клієнта, яку останнім вказано особисто в заяві на отримання кредиту.
ТОВ «Авентус Україна» належним чином виконало зобов`язання, які встановлені умовами договору та здійснило перерахунок грошових коштів на реквізити банківської картки, які клієнтом вказано особисто в заяві на отримання кредиту, проте, відповідачем, в свою чергу, не було належним чином виконано зобов`язання, а саме: не повернуто кошти в строк та на умовах, встановлених кредитним договором, а також не сплачено проценти за користування кредитними коштами.
Згідно з умовами кредитного договору, сторони погодили істотні умови договору, а саме: сума кредиту - 15 000,00 грн, строк договору 30 днів (п. 1.4.); знижена процентна ставка становить 0,57 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку (п. 1.5.1.). 
Стандартна процента ставка становить 1,90 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, якщо споживач не виконав умови, зазначені в п. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. п. 4.1 - 4.6 цього договору; у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України (п. 1.5.2.). 
Відповідно до п. 3.1. договору, передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». 
Пунктом 3.3. договору встановлено, що розмір процентної ставки, встановлений в п. 1.5 договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений ТОВ «Авентус Україна» в односторонньому порядку. 
Споживач розуміє та надає згоду ТОВ «Авентус Україна», що використання стандартної процентної ставки, відповідно до п. 1.5.2. договору є наперед обумовленим та не є односторонньою зміною умов договору, оскільки, умови про встановлення різних процентних ставок за цим договором застосовуються автоматично за домовленістю сторін та не вимагають підписання сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору. 
Відповідно до п. 1.2. договору, відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
У пункті 5.4. договору визначено, що відповідач зокрема, зобов`язаний: у встановлений договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором.
Таким чином, підписавши 13 листопада 2020 року договір про надання споживчого кредиту, відповідач добровільно погодилась на такі умови кредитного договору та взяла на себе відповідні зобов`язання.
Отже, договір укладено в електронній формі, шляхом створення (формування) електронних договорів.
Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, кошти не повернула та не сплатила проценти за користування кредитними коштами, що призводить до порушення прав ТОВ «Авентус Україна» як кредитора.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження виконання взятих на себе за кредитним договором зобов`язань відповідач не надала, порушила умови кредитного договору та добровільно заборгованість не сплатила.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України, статтею 36 ГПК України та статтею 79 КАС України.
За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором.
Як передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник 1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти.
Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказані висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
 
За таких обставин, встановивши, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору та обумовлено строк кредитування, а також встановивши належне виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором та неналежне виконання боржником своїх зобов`язань з повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що з 13 листопада 2020 року припинилося право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інших платежів за цим договором, оскільки після 13 листопада 2021 року заяви щодо продовження дії договору відповідач не подавав є безпідставними.
Вперше відповідач сплатила кошти 09 грудня 2020 року у розмірі 3 000,00 грн, 12 грудня 2020 року здійснила доплату розміром 244,68 грн.
12 грудня 2020 року відповідач через особистий кабінет здійснила продовження строку користування кредитом, шляхом вибору в особистому кабінеті опції «Продовжити кредит» до 11 січня 2020 року з натисканням відповідної клавіши та одночасним ініціюванням платежу на користь товариства, нарахованих та несплачених на дату платежу процентів.
У зв`язку із продовженням строку користування кредитними коштами, застосування зниженої процентної ставки було відмінено та нарахування процентів, починаючи з 13 грудня 2020 року, здійснювались відповідно до абз. 2 п. 1.5.2 та п. 4.5 кредитного договору за стандартною процентною ставкою у розмірі 1,90 % в день.
Пунктом 3.1. договору передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
У зв`язку із подальшим невиконанням відповідачем строків користування кредитними коштами було здійснено нарахування процентів згідно з передбаченими та погодженими умовами договору, а саме не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що не суперечить частині першій статті 1048 ЦК України (розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, абз. 3 п. 1,5.2 та п, 3.1. договору).
 
Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо порушення ст. 128 ЦПК України та позбавлення відповідача права надати суду докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Так, ухвалоюДарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Суд першої інстанції направив ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, які отримані нею особисто, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача.
Зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа судом першої інстанції вирішувалася за наявними матеріалами відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України.
 
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                        Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                   В.І. Олійник
 
                                                                                                            Л.П. Сушко