КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 357/932/22-ц                                                                     Головуючий у суді І інстанції Головко Ю.Г.
Провадження № 22-ц/824/2000/2024                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 червня 2024 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писана Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральної шкоди 40 000,00 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10 жовтня 2021 року об 11 год. З0 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Opel д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем Honda Accord д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п.13.1 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. 
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди позивач та його сім`я, переживали душевні страждання, переживання, адже вся сім`я знаходилась в салоні Honda Accord д.н.з. НОМЕР_2 . З моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, дворічна донька погано спала та мала пригнічений стан, протягом місяця боялася (мала істерики) бути посаженною в салон автомобіля. У зв`язку з поганим сном доньки позивач і його дружина не висипалися і ймовірна можливість настання наслідків шкоди здоров`ю доньки, після ДТП, тримала їх у стресі та вони знаходилися у негативному настрої. Також у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, який був у користування позивача, змінився звичайний уклад життя позивача.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2022 року справу передано для розгляду до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та понесених позивачем витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що визначення судом розміру відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн, враховуючи фізичний стан позивача в результаті ДТП, глибину його фізичних та душевних страждань абсолютно не підлягають міркуванням розумності та справедливості та є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд об`єктивно не врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, який перебував у його користуванні, зміни звичайного укладу життя позивача та додаткові зусилля для його організації у зв`язку із неможливістю експлуатувати транспортний засіб, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, залишення без святкування ювілею у 30 років, яке більшою мірою пов`язана з вищевказаним ДТП.
В порядку визначеному статті 360 ЦПК України, на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 . Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують правомірність висновків суду першої інстанції виходячи з наступного.
Обставини дорожньо-транспортної пригоди 10 жовтня 2021 року відбулося у зв`язку з неадекватною поведінкою на дорозі водія іншого транспортного засобу марки Renault Ducia, який і фактично спровокував вказану дорожню пригоду після чого залишив місце аварії, а також подальші добросовісні дії відповідача, направлені на якнайшвидше подолання негативних наслідків аварії, детально описані у відзиві на позовну заяву від 04 липня 2023 року (в матеріалах справи). Вважає, що зазначені обставини, а також подальша поведінка відповідача, який не вчиняв будь-яких дії, направлених на завдання останньому моральної (немайнової) шкоди заслуговують на врахування апеляційним судом при перегляді рішення суду і інстанції з метою забезпечення засад розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4.
Що стосується доводів про неврахування фізичного стану позивача в результаті ДТП та глибини його фізичних страждань, відповідач підкреслює, що (на щастя) в результаті ДТП не було завдано травмування або ушкодження здоров`я учасників. Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів погіршення фізичного стану позивача в результаті ДТП, зокрема медичних документів на підтвердження таких обставин.
Окрім того, в тексті позовної заяви позивач не вказував про фізичні страждання, та його проблеми фізичного стану, які, на його думку залишились без врахування судом першої інстанції. Навпаки, до позовної заяви позивачем додана довідка з місця роботи останнього, з якої вбачається, до після ДТП, а саме в період з 11 жовтня 2021 року по 17 грудня 2021 року позивач фактично перебував на робочому місці, що підтверджує відсутність фізичних травм, та як наслідок фізичних страждань.
У зв`язку з зазначеним, доводи про неврахування судом першої інстанції фізичного стану позивача і фізичних страждань є необґрунтованими.
Щодо моральної шкоди, завданої внаслідок не святкування позивачем його тридцятиріччя, яке наступило через 1,5 місяця після ДТП, відповідач наголошує на відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження того факту, що тридцятиріччя не було відсвятковане саме з вини відповідача, відповідач не може відповідати за наявність або відсутність в іменинника «настрою для святкування». Рішення про святкування або не святкування власного дня народження є суб`єктивним рішенням позивача до якого не причетний відповідач. Будь-якого розрахунку глибини душевних страждань у зв`язку з не святкуванням позивачем його тридцятиріччя - не надано.
Вважає, що судом було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача судових витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.
У постанові ВП ВС від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір надання правової допомоги, документи, які свідчать про оплату гонорару та тих витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та ведені.
Відповідачу не вручені документальні докази фактичної оплати витрат на правову допомогу, що, з врахуванням обставин цієї конкретної справи, викликає обґрунтовані сумніви у їх понесенні.
Враховуючи активний досвід ведення судових справ позивачем (докази - у матеріалах справи) як адвокатом (свідоцтво про право на зайняття адвокатською цільністю № 9973/10 видане 15 квітня 2021 року Радою адвокатів Київської області), який свідчить про можливість ефективно захистити свої права при зверненні до суду та безпосередньо у суді, залучення для підготовки позовної заяви іншого адвоката з аналогічним досвідом роботи (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 9975/10 видане у цей же день 15 квітня 2021 року цією ж радою адвокатів) - викликає обґрунтовані сумніви на відповідність цих витрат критеріям реальності, доцільності та необхідності. Своєю чергою, доводи апеляційної скарги, що гонорар адвокату є «гонораром успіху» під відкладальною умовою суперечить матеріалам справи (умовам договору про надання правової допомоги).
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2021 року об 11 год. З0 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Opel д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем Honda Accord д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдано матеріальні збитки, чим порушив п. 13.1 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у справі № 753/21428/21 визнано винним ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував фізичний стан позивача в результаті ДТП, глибину фізичних та душевних страждань позивача. Суд виходив з того, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз та виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд вважав за необхідне визначити розмір відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн.
Відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Суд першої інстанції встановив факт заподіяння позивачу моральної шкоди цей висновок суду відповідачем не був оскаржений. Позивач же не погодився із розміром моральної шкоди визначеним судом. Отже колегія суддів перевіряє висновки суду лише в частині визначення розміру моральної шкоди.
Врахувавши обставини справи переживання ОСОБА_1 пов`язані із психотравмуючою ситуацією, якою є дорожня-транспортна пригода, вимушеність перебування на місці ДТП протягом певного часу, віддаленість місця проживання від місця ДТП, що змусило докладати додаткових зусиль для того, щоб без автомобіля дістатись до дому разом із маленькою дитиною, врахувавши засади розумності та справедливості, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що достатнім та співмірним із завданою моральною шкодою буде визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують.
В оцінці інших аргументів апеляційної скарги, колегія суддів вважає не спростованими висновки суду в частині розподілу судових витрат. Суд обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. 
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат ОСОБА_1 не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній