П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/3463/24	

                          Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
Дата і місце ухвалення 08.03.2024р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:      Бойка А.В.,
                      суддів:      Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,
                                         
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 р. у справі № 420/3463/24 за адміністративним позовом    ОСОБА_1   до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбачену пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного     грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 4 повних календарних років військової служби; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, передбачену пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 4 повних календарних років військової служби. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024р. позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що прийняття військовослужбовця на службу, а також її звільнення відбулось під час дії особливого періоду, що не надає їй право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої пунктом 2  статті 15 Закону №  2011-ХІІ в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зважаючи на зазначене апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 21.04.2017р. по 23.02.2022р. проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України №66-ОС від 24.02.2022р. позивача звільнено з військової служби за п.п. «г» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інщі поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
03.01.2024р. представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Листом від 17.01.2024р. Військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача  про відсутність  підстав для виплати позивачу вказаної вище допомоги.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного  грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, останній звернувся до суду першої інстанції з відповідним  позовом. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції визнав право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у зв`язку з чим зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити останню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч. 1  ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ  (Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно  ст. 40 Закону №2232-ХІІ  гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до  законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей»  та іншими законами.
Відповідно до  ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року  (Закон №2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення згідно з положеннями ч. 2 зазначеної статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до частини другої  статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII  (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі  50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Згідно абзацу 8 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей»  строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з  пунктами 1  і  2  цієї постанови.
Спірним питанням у справі, що розглядається, є право позивача на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону 2011-XII у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У цій справі позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом за пп. «г» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інщі поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, виключено з 23.02.2022р. зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Згідно наказу Командира ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.12.2023р. №470-ОС на момент звільнення позивача зі служби її календарна вислуга років становила 04 роки 10 місяців 2 дні, пільгова 09 років 08 місяців 4 дні.
При вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач при звільненні з військової служби мала загальну вислугу 14 років 10 місяців 02 дні (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), то вона набула право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Водночас, скаржник доводить, що правові підстави для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги відсутні, оскільки визначальним у даному питанні є монет настання особливого періоду.
На переконання апелянта, оскільки прийняття військовослужбовця на службу, а також її звільнення зі служби відбулось під час дії особливого періоду, підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої пунктом 2  статті 15 Закону №  2011-ХІІ в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відсутні.
Колегія суддів не погоджується з такою позицією Військової частини НОМЕР_1 , оскільки вважає, що у даному випадку визначальним є саме момент прояву військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, небажання продовжувати військову службу під час дії особливого стану.
З наявних у справі матеріалів вбачається, що позивач, як матір  дитини віком до 18 років звільнилась з військової служби у зв`язку з небажання продовжувати військову службу під час дії особливого стану. При цьому, її загальна вислуга років складала 14 років 10 місяців 02 дні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач відповідно до частини другої статті 15 Закону 2011-XII набула право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до  ст.316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів  статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5  ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст.  308,  311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 р. у справі № 420/3463/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5  ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	О.А. Шевчук    А.Г. Федусик