П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/33528/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Панкеєва Вікторія Анатоліївна 
Суддя-доповідач -  Мойсюк М.І   
16 травня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мойсюка М.І 
суддів:  Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області про визнання протиправним та скасування  рішення, зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка за принципом екстериторіальності розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, яким 19 жовтня 2023 року винесено рішення № 064250007936 про відмову у призначені пенсії у зв`язку з тим, що вона з 12.10.1991 по 12.03.1993 працювала у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходиться на території російської федерації. Дану відмову позивач вважає незаконною, а своє право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку порушеним.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року позов задоволено:
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 19.10.2023 №064250007936 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XIІ;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XIІ з 26 вересня 2023 року.
Стягнуто на користь позивача судовий збір.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення серії НОМЕР_2 громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), видане Житомирською обласною державною адміністрацією від 03.11.1993.
26.09.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Листом №0600-0211-8/116837 від 02.11.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача, що згідно з наданою довідкою від 26.09.2023 №3451, яка видана виконавчим комітетом Коростенської міської ради про періоди постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з 03.10.1991 по 26.09.2023, однак відповідно записів трудової книжки НОМЕР_3 з 12.10.1991 по 12.03.1993 вона працювала у військовій частині НОМЕР_1 , місце дислокації, якої знаходиться поза межами території радіоактивного забруднення. За таких умов, документально підтверджений період проживання (роботи) на території зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 року становить лише 1 рік 1 місяць 29 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону 796.
Згідно з пунктом 4.2. Порядку, враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви позивача та наданих документів щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону 796 здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яким 20.10.2023 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документального підтвердження необхідного періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 (не менше 3 роки).
Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт проживання/роботи позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що є підставою для зменшенням пенсійного віку, а отже позивачка має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За змістом ст.9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих..
Відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років: 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
У примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Колегія суддів зазначає, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали та додатково або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право виходу на пенсію із зменшенням пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, але не більше 6 років. Тобто, основною умовою зниження пенсійного віку є встановлення факту проживання чи роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
За змістом п.1.7-1.9 Порядку №22-1 Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.
Нормами статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Згідно з ч.3 ст.65 цього Закону посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
За змістом п.2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. №501 (далі - Порядок №501, який був чинним під час видачі позивачу посвідчення потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС) посвідчення є документом, що підтверджує статус  громадян, які постраждали  внаслідок  Чорнобильської  катастрофи,  та  надає право  користуватися  пільгами  й  компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус  і  соціальний  захист  громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Пунктом 10 Порядку №501 було визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи  (не  віднесеним  до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом  на  1  січня  1993  р.  прожили  у  зоні гарантованого добровільного відселення -  не  менше трьох  років  і  відселені  або  самостійно  переселилися  з   цих  територій, а також постійно проживають  або  постійно  працюють  у зонах гарантованого  добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р.  прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного  відселення - не менше трьох років, і віднесеним  до  категорії  3,  видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Колегія суддів зазначає про те, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 08.05.2018 у справі №708/1022/17, від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при вирішенні даної справи.
Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Разом з тим, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" було те, що не підтверджено тривалість проживання чи постійної роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно, і її права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, щодо кількості років зниженням пенсійного віку.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що факт видачі позивачу уповноваженим органом посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. У цій справі правомірність видачі позивачу відповідного посвідчення не є предметом спору.
Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) Серія НОМЕР_2 від 03 листопада 1995 року, відповідачем не надано, а матеріали справи таких не містять.
Щодо доводів апелянта, що відповідно записів № 1-2 трудової книжки НОМЕР_4 позивачка з 12.10.1991 по 12.03.1993 працювала у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходиться на території російської федерації, суд зазначає наступне.
Матеріали справи свідчать, що позивачкою до органів Пенсійного фонду надавалась довідка командира військової частини НОМЕР_5 від 12 серпня 1993 року № 1/к/142 позивач працювала у в/ч НОМЕР_5 на посаді бібліотекаря клубу з 05 червня 1989 року по 09 жовтня 1991 року. Відповідно до п.6 наказу Міністерства оборони України від 15.11.1996 №344 військова частина НОМЕР_5 дислокується в АДРЕСА_1 .
Довідкою виконавчого комітету Коростенської міської ради №3451 від 26.09.2023 підтверджено факт її проживання в АДРЕСА_2 , з 03.10.1991 по теперішній час.
Так, постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 р. №106 визначено Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема м.Коростень Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку ОСОБА_1 відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки факт видачі позивачу уповноваженим органом посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років; правомірність видачі позивачу відповідного посвідчення не є предметом спору, а тому наявність у позивача посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років; крім того, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, а тому враховуючи те, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач досягнула необхідного віку для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки, то відповідно до вимог чинного законодавства України вона набула право за одним з критеріїв на призначення такої пенсії.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої дійшов правильного висновку про те, що доцільним є зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 26 вересня 2023 року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування відсутні. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Мойсюк М.І	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.