ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року 
м. Київ

cправа №  921/252/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М., 

за участю представників:
позивача - Пньова П. О. (адвоката, в режимі відеоконференції), Іващука В. М. (адвоката, в режимі відеоконференції),  
відповідача - Дубового А. М. (адвоката, в режимі відеоконференції),
третьої особи - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 (колегія суддів: Малех І. Б. - головуючий, Зварич О. В., Плотніцький Б. Д.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023 (суддя Руденко О. В.) у справі 

за позовом Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювітас", 

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державного реєстратора Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області Марцінковського О. Л., 

про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованих будівель, забезпечення допуску представникам позивача на територію частини земельної ділянки, заборону відповідачу вчиняти будь-які перешкоди в користуванні об`єктом нерухомого майна, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У квітні 2023 року Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювітас" (далі - ТОВ "Ювітас") про усунення перешкод у користуванні належним позивачу на праві постійного користування об`єктом нерухомого майна, а саме частиною земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:13:007:0055, на якій знаходиться площадка під відкриту автомобільну стоянку площею 5740 м^2 шляхом: здійснення демонтажу встановлених перешкод (огорожі із воротами) за всім периметром самовільно зайнятої частини земельної ділянки, звільнення цієї земельної ділянки від інших належних ТОВ "Ювітас" речей, майна; забезпечення доступу представникам Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка на територію частини земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:13:007:0055, на якій знаходиться площадка під відкриту автомобільну стоянку площею 5740 м^2.

1.2. У липні 2023 року позивач подав до Господарського суду Тернопільської області заяву про зміну (доповнення) предмета позову, відповідно до якої просив додатково до заявлених позовних вимог визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області Марцінковського О. Л. від 02.09.2022 з індексним номером 64677792 про державну реєстрацію за ТОВ "Ювітас" права власності на відкриту автомобільну стоянку на 100 автомобілів, розташовану за адресою: м. Тернопіль, вул. В. Громницького, 1-А, на частині земельної ділянки з кадастровим номером 6110100000:13:007:0055, яка перебуває в постійному користуванні Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка; зобов`язати ТОВ "Ювітас" усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 6110100000:13:007:0055 шляхом знесення самочинно побудованих будівель: контрольно-пропускного пункту літ. "Б" загальною площею 12,7 м^2 та прохідної літ. "В" загальною площею 9,1 м^2, розташованих за адресою: м.   Тернопіль, вул. В. Громницького, 1-А, за рахунок відповідача, та привести земельну ділянку в попередній стан.

1.3. Позовні вимоги Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка з урахуванням заяви про зміну (доповнення) предмета позову обґрунтовані тим, що земельна ділянка, яка належить позивачу на праві постійного користування, фактично перебуває у володінні ТОВ "Ювітас" без будь-яких правових підстав для цього. Крім того, за доводами Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, майно ТОВ "Ювітас", що знаходиться на земельній ділянці, не належить до нерухомого та є самочинно збудованим. За таких обставин позивач вважав, що відповідач, самовільно зайнявши земельну ділянку, незаконно чинить перешкоди постійному землекористувачу в користуванні земельною ділянкою.

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 у справі №   921/252/23, відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка до ТОВ "Ювітас" про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованих будівель, забезпечення допуску представникам позивача на територію частини земельної ділянки, заборону відповідачу вчиняти будь-які перешкоди в користуванні об`єктом нерухомого майна, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

2.2. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що право власності на майно автостоянки відповідач набув у встановленому порядку. За висновком судів, письмових доказів, які би свідчили про те, що збудоване ТОВ "Ювітас" та прийняте в експлуатацію державною технічною комісією у 1998 році майно не належить до числа нерухомого, як і самовільно збудованого, матеріали справи не містять. При цьому господарські суди зазначили, що учасники справи відмовилися від проведення експертизи, яка пропонувалася судом першої інстанції на стадії підготовчого провадження.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 та рішенням Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023 у справі № 921/252/23, до Верховного Суду звернувся Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, а справу № 921/252/23 передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. 

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 

3.3. Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" та не врахували висновки щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 902/1084/22, від 27.06.2023 у справі № 909/618/22, від 21.02.2023 у справі №   925/640/21, про те, що за змістом пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання щодо регулювання земельних відносин.

3.4. Крім того, на думку Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 911/2504/17, від 13.11.2019 у справі № 686/22924/16-ц, від 08.02.2023 у справі № 591/1594/21, згідно з якими автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.

3.5. Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, відповідно до яких не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, що не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку.

3.6. Скаржник наголошує на тому, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 263/18985/19, за змістом яких державна реєстрація не може легалізувати самочинне будівництво; державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, в силу відповідних положень законодавства не змінює правового режиму такого будівництва, як самочинного.

3.7. На думку скаржника, зміст дозволу на виконання будівельних робіт від 01.07.1998 №   166 свідчить про те, що цей дозвіл видано виключно для робіт із влаштування автомобільної стоянки. Жодного дозволу на виконання будівельних робіт з будівництва контрольно-пропускного пункту літ. "Б" загальною площею 12,7 м^2 та прохідної літ. "В" загальною площею 9,1 м^2 зазначений дозвіл не містить, на що, як вважає скаржник, господарські суди помилково не звернули увагу. 

3.8. Крім того, за доводами Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди попередніх інстанцій не надали оцінки наявним у справі доказам та помилково не звернули увагу не те, що відповідач не отримував дозволу на будівництво стоянки автомобільної критої на 100 автомобілів загальною площею 1504,6   м^2, контрольно-пропускного пункту літ. "Б" загальною площею 12,7 м^2 та прохідної літ. "В" загальною площею 9,1 м^2, а орган місцевого самоврядування не приймав ці приміщення в експлуатацію.

3.9. Скаржник наголошує на тому, що поза увагою господарських судів попередніх інстанцій залишилася відсутність у матеріалах справи правовстановлюючих документів на відкриту автостоянку, облаштовану ТОВ "Ювітас" згідно з дозволом на виконання будівельних робіт від 01.07.1998 №   166. Суди першої і апеляційної інстанцій не надали оцінки та не звернули увагу на відсутність як акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва, так і рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності, якими керувався державний реєстратор Марцінковський О. Л. під час прийняття рішення про державну реєстрацію за ТОВ "Ювітас" права власності на автостоянку, та не звернули увагу на відсутність будь-яких правовстановлюючих документів як на автостоянку, так і на контрольно-пропускний пункт і прохідну.

3.10. За доводами скаржника, пункт 18 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 № 1381 має таке формулювання: "Міському бюро технічної інвентаризації, підприємствам та суб`єктам підприємницької діяльності, вказаним в п. п....8 даного рішення, внести відповідні зміни в інвентарні справи і оформити право власності на приміщення, вказані в п. п. 1, 9", тобто через кому (як розділовий знак), а не через дефіс, як це зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, спотворивши логічний зміст прочитання цього документу. Наведене, за доводами скаржника, свідчить про те, що суди належним чином дослідили рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 №   1381.

3.11. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій не надали оцінку тому, яке саме майно було влаштовано ТОВ "Ювітас" згідно з дозволом органу місцевого самоврядування та прийнято в експлуатацію, а яке майно було самовільно збудоване. Скаржник також зазначає, що ТОВ "Ювітас" не отримувало жодних правовстановлюючих документів, без наявності яких державний реєстратор Марціновський О. Л. здійснив реєстрацію права власності на автостоянку з її самовільно збудованими складовими частинами.

3.12. За доводами Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди не врахували висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 №917/1739/17, відповідно до яких саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте позивачу було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, для отримання відповідних пояснень від посадових осіб цього державного органу.

3.13. ТОВ "Ювітас" у відзиві на касаційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023 у справі № 921/252/23; відмовити в задоволенні зазначеної касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення господарських судів залишити без змін. ТОВ "Ювітас" зазначає, що всі будівельні роботи, пов`язані із влаштуванням автомобільної стоянки, проведено у 1998 році, в тому числі на підставі рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 24.06.1998 №   752 "Про затвердження проектів відведення та надання земельних ділянок в користування" та угоди про надання в тимчасове користування земельної ділянки для влаштування та розміщення автомобільної стоянки на території, закріпленій за Тернопільським державним педагогічним університетом. При укладенні договору оренди нерухомого майна від 04.10.2005 №   200, що належить до державної власності, позивач, як балансоутримувач майна, не висловлював жодних заперечень щодо стану земельної ділянки, на якій було збудовано автомобільну стоянку в тому вигляді, який існує на сьогодні. 

ТОВ "Ювітас" вважає недобросовісними дії позивача щодо пред`явлення цього позову до відповідача про знесення нерухомого майна та приведення земельної ділянки до попереднього стану з огляду на те, що позивач на час припинення угоди від 30.01.1998 не мав претензій до відповідача щодо наявності зведеного на земельній ділянці нерухомого майна, та був достовірно обізнаним про укладення договору від 04.10.2005 № 200, предметом оренди за яким була площадка, на якій вже було розміщено майно, зведене відповідачем. Крім того, ТОВ "Ювітас" наголошує, що для проведення державної реєстрації права власності на автомобільну стоянку відповідач подав повний перелік документів, передбачений пунктом 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тому, на думку ТОВ "Ювітас", у цьому випадку не можна стверджувати про порушення державним реєстратором будь-яких вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 23.01.1981 за Тернопільським державним педагогічним інститутом було закріплено вільну від забудови ділянку в районі вул. Новозбручанської для влаштування ботанічного саду (2 га), складовою частиною якої, за твердженням позивача, є спірна земельна ділянка на вул. Громницького.

4.2. Пунктом 3 зазначеного рішення зобов`язано Управління головного архітектора міста оформити відведення цієї земельної ділянки в натурі відповідною до документації. Господарські суди зазначили, що доказів наведеного матеріали справи не містять.

4.3. 30.01.1997 між Тернопільським державним педагогічним університетом та ТОВ "Ювітас" укладено угоду про надання в тимчасове користування земельної ділянки для влаштування та розміщення автомобільної стоянки на території, закріпленій за Тернопільським державним педагогічним університетом. Площа орендованої земельної ділянки цією угодою не визначена. Водночас на орендаря покладено обов`язок виготовити відповідну проектну документацію, попередньо погодивши її з Тернопільським державним педагогічним університетом. Як зазначили господарські суди, матеріали справи не містять доказів того, що така технічна документація була виготовлена та у встановленому порядку затверджена.

4.4. Господарські суди встановили, що станом на 1997 рік право власності чи постійного користування земельною ділянкою за Тернопільським державним педагогічним університетом у встановленому порядку не було оформлено. З урахуванням викладеного господарські суди зазначили, що встановлені в умовах угоди від 30.01.1997 будь-які обмеження чи заборони щодо користування земельною ділянкою не могли мати жодних правових наслідків для її учасників.

4.5. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 24.06.1998 № 752 вилучено земельну ділянку площею 0,389 га на вул. Громницького (Надзбручанській) з користування Тернопільського державного педагогічного університету, враховуючи письмову згоду землекористувача (пункт 4.2 рішення), затверджено проект відведення цієї земельної ділянки під влаштування автомобільної стоянки ТОВ "Ювітас" (пункт 4.1 рішення) та надано її в тимчасове користування згаданому товариству терміном на 5 років (пункт 4.3 рішення).

4.6. Господарські суди також установили, що матеріали цієї справи містять декілька копій рішень Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 24.06.1998 № 752, які мають різний зміст.

4.7. Суди зазначили, що в процесі розгляду цієї справи в суді першої інстанції, учасники справи надали місцевому господарського суду рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 24.06.1998 №   752, яке знаходилося в Державному архіві Тернопільської області, попередньо передане туди на зберігання Тернопільською міською радою (лист від 15.08.2023 року № 18597-Ф/2023).

4.8. Господарські суди встановили, що відповідно до преамбули рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 24.06.1998 № 752, це рішення приймалося за наслідками розгляду звернень підприємств та організацій міста, а не з власної ініціативи органу місцевого самоврядування.

4.9. З урахуванням викладеного суди зазначили, що 24.06.1998 земельна ділянка площею 0,389 га на вул. Громницького (Надзбручанській) вибула із користування Тернопільського державного педагогічного університету, а 30.06.1998 на підставі договору, укладеного між Тернопільською міською радою та ТОВ "Ювітас", передана в оренду ТОВ "Ювітас" строком на п`ять років для влаштування автомобільної стоянки. Зазначеною угодою сторони погодили, зокрема, що землекористувач зобов`язаний розпочати будівництво об`єктів на орендованій земельній ділянці тільки після розробки та погодження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку (пункт 3.2.2 договору оренди); об`єкти збудовані землекористувачем на орендованій земельній ділянці є його власністю (пункт 5.1.1 договору оренди).

4.10. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 01.07.1998 начальником інспекції Держархбудконтролю видано ТОВ "Ювітас" дозвіл №   166 на виконання будівельних робіт із влаштування автомобільної стоянки на 100 автомобілів на вул. Громницького у м. Тернополі.

4.11. За наслідками проведення цих робіт Державною технічною комісією складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва відкритої автомобільної стоянки на 100 автомобілів, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 № 1381. У пункті 9 цього акта зазначено, що автомобільна стоянка, зокрема, відповідає вимогам Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115.

4.12. Крім того, господарські суди зазначили, що згідно з пунктом 18 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 № 1381 Виконавчий комітет Тернопільської міської ради доручив міському Бюро технічної інвентаризації оформити право власності на приміщення, серед яких зазначається і автомобільна стоянка на 100 автомобілів, влаштована ТОВ "Ювітас".

4.13. 07.06.2002 року Управлінням містобудування та архітектури збудованому об`єкту присвоєна поштова адреса.

4.14. Господарські суди встановили, що, як зазначав позивач, у період з 04.10.2005 до 31.03.2021 ТОВ "Ювітас" здійснювало оренду нерухомого майна - площадки під відкриту автомобільну стоянку площею 5740 м^2, розташованої на спірній земельній ділянці, на підставі договору оренди нерухомого майна від 04.10.2005 № 200, яке належить до державної власності, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області та ТОВ "Ювітас". У подальшому цей правочин припинив свою дію, а Тернопільський національний педагогічний університет ім. В. Гнатюка звертався до відповідача з вимогами (листи від 11.06.2021 року №659-40/0, від 15.04.2021 №471-40/06) про "негайне звільнення території, що перебувала в оренді", "повернення нерухомого майна з оренди".

4.15. Однак за наслідками розгляду цих звернень ТОВ "Ювітас" листом від 15.06.2021 повідомило про необхідність компенсації йому вартості майна, що належить відповідачу на праві власності. Водночас ці вимоги позивач не взяв до уваги (лист від 13.07.2021 №853-40/06) та зазначив на необхідність демонтажу майна орендаря та переміщення за межі земельної ділянки.

4.16. Як установили господарські суди, позивач у заяві про зміну (доповнення) предмета позову зазначав, що спірна земельна ділянка є складовою частиною земельної ділянки площею 20,2560 га щодо якої позивачу 27.04.2005 видано Державний акт на право постійного користування. Договір № 200 був укладений 04.10.2005 року, тобто після видачі цього акта.

4.17. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що в матеріалах цієї справи наявні результати розгляду Міністерством юстиції України скарги позивача на дії державного реєстратора. Зокрема, з висновку від 21.12.2021 Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора встановлено, що єдиним порушенням при реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно та, як наслідок, підставою для скасування рішення реєстратора, була відсутність документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адресного номера.

4.18. Господарські суди зазначили, що відповідно до оспорюваного в цій справі рішення державного реєстратора від 02.09.2022, серед іншого, підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем нерухомого майна слугував виданий Управлінням містобудування та архітектури документ про присвоєння поштової адреси.

4.19. Суди також зазначили, що, передаючи у 2005 році в оренду відповідачу площадку під відкриту автомобільну стоянку, яка знаходилась на балансі Тернопільського національного педагогічного університету, як Фонд державного майна по Тернопільській області в договорі від 04.10.2005 № 200, так і навчальний заклад у акті приймання-передачі від 04.10.2005 визначили, що предметом цього договору є саме нерухоме майно - площадка з частковим щебеневим покриттям (200 м^2).

4.20. За таких обставин позивач, вважаючи, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку, здійснивши на ній самочинне будівництво, незаконно чинить перешкоди постійному землекористувачу в користуванні цією земельною ділянкою, звернуся до суду із цим позовом.    

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

5.2. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка до ТОВ "Ювітас" про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованих будівель, забезпечення допуску представникам позивача на територію частини земельної ділянки, заборону відповідачу вчиняти будь-які перешкоди в користуванні об`єктом нерухомого майна, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

5.4. Підставою позовних вимог, на думку Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, є самовільне зайняття ТОВ "Ювітас" земельної ділянки із здійсненням на ній самочинного будівництва, та вчинення перешкод постійному землекористувачу в користуванні земельною ділянкою. 

5.5. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що право власності на майно автостоянки відповідач набув у встановленому порядку. 

За висновком судів, письмових доказів, які би свідчили про те, що збудоване ТОВ "Ювітас" та прийняте в експлуатацію державною технічною комісією у 1998 році майно не належить до числа нерухомого, як і самовільно збудованого, матеріали справи не містять. При цьому господарські суди зазначили, що учасники справи відмовилися від проведення експертизи, яка пропонувалася судом першої інстанції на стадії підготовчого провадження.

5.6. Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернувся з касаційною скаргою на судові рішення. Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.  

5.7. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

5.8. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

5.9. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).

5.10. Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

5.11. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина 1 статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є приписи частини 2 статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина 2 статті 373 Цивільного кодексу України).

5.12. Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

5.13. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 Цивільного кодексу України).

5.14. Відповідно до частини 1 статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

5.15. Згідно з частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

5.16. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Приписи зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

5.17. Колегія суддів враховує, що стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 "Право власності на землю (земельну ділянку)", а тому правовий режим самочинного будівництва пов`язаний із відносинами власності на землю.

5.18. Верховний Суд зазначає, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ні для власної забудови, ні іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, крім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

5.19. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

5.20. Крім того, згідно з приписами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

5.21. Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

5.22. При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво відповідно до наведених положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.

5.23. Водночас колегія суддів установила, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності і зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдинг" до Київського національного лінгвістичного університету про розірвання договору. У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень:

"92. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №   910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

93. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

94.   Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою є Університет, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише Університет і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти".

5.24. Крім того, скаржник зазначає, що подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №   910/18560/16, від 20.07.2022 у справі №   923/196/20.

5.25. Господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу, встановили, що 24.06.1998 земельна ділянка площею 0,389 га на вул. Громницького (Надзбручанській) вибула із користування Тернопільського державного педагогічного університету, а 30.06.1998 на підставі договору, укладеного між Тернопільською міською радою та ТОВ "Ювітас", передана в оренду ТОВ "Ювітас" строком на п`ять років для влаштування автомобільної стоянки. Крім того, як зазначав позивач, у період з 04.10.2005 до 31.03.2021 ТОВ "Ювітас" здійснювало оренду нерухомого майна - площадки під відкриту автомобільну стоянку площею 5740 м^2, розташованої на спірній земельній ділянці, на підставі договору оренди нерухомого майна від 04.10.2005 № 200, яке належить до державної власності, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області та ТОВ "Ювітас". У подальшому цей правочин припинив свою дію.

5.26. Однак зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог, не досліджували та не встановлювали інших суттєвих фактичних обставин справи, які безпосередньо впливають на правильне вирішення справи, зокрема, чи належало відповідачу будь-яке речове право на земельну ділянку, на якій знаходяться, за доводами скаржника, контрольно-пропускний пункт та прохідна, на момент державної реєстрації права власності на нерухоме майно.  

5.27. Верховний Суд з урахуванням зазначеного погоджується з обґрунтованими доводами скаржника про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій наведених висновків Великої Палати Верховного Суду.  

5.28. При цьому колегія суддів установила, що постанова Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 686/22924/16-ц, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до Томілова Д. В., Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Приватного малого підприємства "Лідер" про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. У зазначеній постанові Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень:

"Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).

Частиною першою статті 188 ЦК України встановлено, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою".

5.29. При цьому скаржник зазначає, що подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 911/2504/17, від 08.02.2023 у справі №   591/1594/21.

5.30. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та доводів скаржника, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115, автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.

5.31. Відповідно до пункту 2 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115, автостоянки поділяються, зокрема, за термінами зберігання на: довготермінові - для постійного зберігання транспортних засобів громадян, які проживають у даному населеному пункті; сезонні - для тимчасового зберігання транспортних засобів громадян у зонах відпочинку; денні - розташовані при вокзалах, портах, спортивних спорудах, торговельних, видовищних, інших підприємствах та організаціях, у місцях масового відпочинку; нічні - для тимчасового зберігання транспортних засобів на тупикових та малозавантажених вулицях; за способом зберігання на: відкриті; з навісами, та(або) гаражами, закріпленими за автостоянками; змішані - де поряд з місцями для відкритого зберігання, а також навісами та(або) гаражами, закріпленими за автостоянками, є гаражі чи навіси, що належать власникам транспортних засобів на правах приватної власності.

5.32. Відповідно до пункту 3.25в ДБН 360-92360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" (чинних на момент влаштування автостоянки) на території районів садибної забудови слід передбачати розміщення майданчиків для ігор дітей дошкільного і молодшого шкільного віку та занять фізкультурою, автостоянок для тимчасового зберігання, майданчиків для сміттєзбірників загального користування.

5.33. Крім того, відповідно до абзацу 3 додатку "Б" до ДБН В.2.3-15:2007 "Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів" (чинних на момент державної реєстрації) автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди, користування) на земельну ділянку, а не будівництво капітального нерухомого майнового комплексу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №   686/22924/16-ц.  

5.34. Отже, наведеними нормами не визначено правового режиму автостоянки як об`єкта нерухомого майна. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 686/22924/16-ц, від 08.02.2023 у справі № 591/1594/21, на які обґрунтовано посилається скаржник, та які не враховані господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.  

5.35. Колегія суддів також установила, що постанова Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 263/18985/19, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради до державного реєстратора Військово-цивільної адміністрації м. Торецька Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування запису про право власності, закриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинення права власності. У зазначеній постанові Верховного Суду викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень:

"…Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного".

5.36. З урахуванням наведених висновків та доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

5.37. Частиною 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент проведення оспорюваної реєстраційної дії) передбачено, що в Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

5.38. При цьому в частині 4 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент проведення оспорюваної реєстраційної дії) законодавець визначив, що не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

5.39. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог, обмежилися посиланням на те, що відповідач набув право власності на майно автостоянки у встановленому порядку, та помилково не звернули увагу на наведені приписи законодавства і не вирішили питання про наявність чи відсуніть правових підстав для їх застосування у спірних правовідносинах.

5.40. При цьому, на думку скаржника, зміст дозволу на виконання будівельних робіт від 01.07.1998 № 166 свідчить про те, що цей дозвіл видано виключно для робіт із влаштування автомобільної стоянки. Жодного дозволу на виконання будівельних робіт із будівництва контрольно-пропускного пункту літ. "Б" загальною площею 12,7 м^2 та прохідної літ. "В" загальною площею 9,1 м^2 зазначений дозвіл не містить. На наведене, як вважає скаржник, господарські суди помилково не звернули увагу. 

5.41. З урахуванням наведених доводів скаржника колегія суддів зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу № 921/252/23 по суті позовних вимог, установили, що 01.07.1998 начальник інспекції Держархбудконтролю видав ТОВ "Ювітас" дозвіл № 166 на виконання будівельних робіт із влаштування автомобільної стоянки на 100 автомобілів на вул. Громницького у м. Тернополі. При цьому суди не перевірили та не з`ясували, чи надавася дозвіл на  будівництво контрольно-пропускного пункту літ. "Б" загальною площею 12,7 м^2 та прохідної літ. "В" загальною площею 9,1 м^2 як окремих об`єктів.

5.42. Отже, наведені доводи скаржника є обґрунтованими, а зазначені обставини помилково залишилися поза увагою як господарського суду першої інстанції, так і апеляційного господарського суду.

5.43. Крім того, за доводами Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, господарські суди попередніх інстанцій не надали оцінки наявним у справі доказам та помилково не звернули увагу не те, що відповідач не отримував дозволу на будівництво стоянки автомобільної критої на 100 автомобілів загальною площею 1504,6   м^2.  

5.44. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що Державна технічна комісія склала акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва відкритої автомобільної стоянки на 100 автомобілів, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 №   1381. 

5.45. При цьому, за доводами скаржника, пункт 18 рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 № 1381 має таке формулювання: "Міському бюро технічної інвентаризації, підприємствам та суб`єктам підприємницької діяльності, вказаним в п. п. ...8 даного рішення, внести відповідні зміни в інвентарні справи і оформити право власності на приміщення, вказані в п. п. 1, 9", тобто через кому (як розділовий знак), а не через дефіс, як це зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, спотворивши логічний зміст прочитання цього документу. Наведене, за доводами скаржника свідчить про те, що суди належним чином дослідили рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.12.1998 №   1381.

5.46. Однак Верховний Суд, з огляду на приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України, позбавлений можливості перевірити ці доводи, а з установлених обставин цієї справи не вбачається, що господарськими судами попередніх інстанцій надана правова оцінка змісту наведених доказів.

5.47. При цьому подібні доводи були наведені в апеляційній скарзі позивача, поданій на рішення господарського суду першої інстанції в цій справі. Проте апеляційний господарський суд із порушенням вимог процесуального законодавства не надав оцінки таким доводам скаржника та не дослідив докази, які подавав позивач на підтвердження своїх вимог.

5.48. Водночас колегія суддів враховує, що, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2023 у справі №   910/10699/21, від 05.09.2023 у справі № 910/8641/21, від 10.10.2023 у справі №   917/868/21.

5.49. Таким чином, підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та доводи скаржника про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду і порушення судами приписів статей 86, 236 Господарського процесуального кодексу України частково підтвердилися. За таких обставин не може бути задоволено клопотання ТОВ "Ювітас" про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка на постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023 у справі № 921/252/23.

5.50. Водночас деякі доводи стосуються скаржника стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.51. Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

5.52. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, на які посилається скаржник, колегія суддів вважає, що господарські суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили пов`язані з ними усі суттєві фактичні обставини у цій справи, що входили до предмета доказування.

5.53. У зв`язку з наведеним ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам процесуального законодавства, а тому їх не можна визнати законними і обґрунтованими.

5.54. Водночас порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно відповідно до меж розгляду справи судом касаційної інстанції. 

5.55. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка належить задовольнити, судові рішення господарських судів попередніх інстанцій - скасувати, а справу - передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

5.56. Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо дослідити доводи сторін, наявні у справі докази і в залежності від встановленого та відповідно до чинного законодавства прийняти відповідне рішення.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України установлено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

6.3. Згідно із частиною 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

6.4. Ураховуючи межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення у цій справі слід скасувати, оскільки вони ухвалені з порушенням норм права, а справу № 921/252/23 передати на новий розгляд до місцевого господарського суду для ухвалення обґрунтованого і законного судового рішення з урахуванням викладеного в цій постанові.

7. Судові витрати

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка задовольнити.   

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 18.10.2023 у справі №   921/252/23 скасувати, справу № 921/252/23 передати на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Н. О. Багай

Судді                                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                              Ю. Я. Чумак