ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 161/11685/21
провадження № 61-11303св23
Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 
2023 року під головуванням судді Пахолюка А. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 22 червня 2023 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому просила: 
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , в період з червня 2005 року по 16 січня 2021 року; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вказувала, що у період з 2005 року по 16 січня 2021 року проживали разом з 
ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки.
Позивач також зазначала, що у період їх з ОСОБА_4 спільного проживання, а саме 08 грудня 2006 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 , і у якій вона проживає на цей час. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Крім того позивач зазначала, що встановлення факту проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_4 необхідне їй для визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 20 березня 2023 року позов задовольнив частково.
Встановив факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з червня 2005 року по 16 січня 2021 року.
В решті вимог відмовив.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд виходив з доведеності факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка і жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу, який мав місце з червня 2005 року по 16 січня 2021 року
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, суд першої інстанції вказував, що в ході розгляду справи судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження факту грошових затрат позивача у придбанні житла, зокрема, не надано суду жодних письмових доказів, зокрема, первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг тощо. Суд першої інстанції вказував, що факт купівлі позивачем сервізів, стереосистеми у 2005-2006 роках (а. с. 111-113, 
том 2) у цьому випадку не підтверджує її участь у купівлі спірної квартири.
Додатково зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем доходів за період проживання з ОСОБА_4 , в тому числі заробітної плати, що могли б бути використані як джерело коштів для купівлі спірного майна.
Волинський апеляційний суд постановою від 22 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на майно скасував, ухвалив в цій частині нове рішення.
Визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В решті рішення залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду в частині наявності підстав для задоволення позову про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвалюючи у справі своє рішення про задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що квартира була набута ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, а тому позивач має право на її 1/2 частину.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2023 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Хвищук Н. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, в якій просить оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі представник заявників зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20.
Вказує, що надані позивачем докази не доводять факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінка без шлюбу в період з червня 
2005 року по 16 січня 2021 року, а тому висновок місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд в цій частині, помилковий.
Також представник заявників зазначає, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке виявилось у тому, що він, без відповідного клопотання, витребував копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2005 року, в якому зазначено, що шлюб між 
ОСОБА_4 та ОСОБА_4 був розірваний з тих підстав, що сторони тривалий час разом не проживають. Зауважує, що вказаним рішенням не встановлено обставин того, що ОСОБА_4 перебуває у фактичних шлюбних відносинах саме із позивачем, а тому висновок суду апеляційної інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири помилковий.
Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц де зазначено, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у вересні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її аргументів.
Позивач зазначає, що аргументи касаційної скарги відповідачів зводяться до переоцінки доказів. Наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірне майно було особистою власністю ОСОБА_4 , а факт її проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із померлим є доведеним.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 02 серпня 2023 року відкрив провадження та витребував справу № 161/11685/21 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
Справа № 161/11685/21 надійшла до Верховного Суду 22 серпня 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 до 05 травня 
2005 року. В шлюбі в них народилося двоє дітей - сини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідачі у справі.
З витребуваної судом апеляційної інстанції і приєднаної до матеріалів справи копії рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2005 року встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_4 було розірвано з тих підстав, що вони тривалий час разом не проживали, подружні стосунки не підтримували, спільного господарства не вели, а ОСОБА_4 фактично створив іншу сім`ю.
З повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 25 жовтня 2021 року 
№ 44365, суди встановили, що в ході проведеної перевірки було встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 червня 2005 року по 31 травня 2019 року спільно проживали за адресою: АДРЕСА_2 , а в період з 01 червня 2019 року по 16 січня 2021 року мешкали за адресою: АДРЕСА_3 .
Апеляційний суд встановив, що з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 грудня 2006 року, витягу про право власності на нерухоме майно 
№ 13023768 від 22 грудня 2006 року, виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_4 , на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 05 жовтня 2006 року, придбав квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності на цю квартиру. У квартирі також проживає позивач.
З приєднаної до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть слідує, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його поховання здійснювала позивач ОСОБА_3 і цю обставину визнали відповідачі.
Також суд першої інстанції викликав та допитав у судовому засіданні свідків сторін у справі.
Матеріали справи містять спільні світлини позивача та ОСОБА_4 .
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, зокрема: 
від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, 
від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16,провадження № 61-44641св18, 
від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16,провадження № 61-5296св19, 
від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16,провадження № 61-42601св18.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які за наслідками дослідження та оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 у період з червня 2005 року по 16 січня 2021 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, оскільки впродовж указаного періоду вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто у період з червня 2005 року по 16 січня 2021 року між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Так, суди проаналізували пояснення сторін і показання їх свідків, зокрема: ОСОБА_7 (подруга позивача) ОСОБА_8 (брат позивача), 
ОСОБА_9 (друг позивача), які підтвердили, що сторони проживали разом однією сім`єю із червня 2005 року, чого інші свідки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (відповідачі, допитані судом у якості свідків), ОСОБА_4 (колишня дружина 
ОСОБА_4 ), ОСОБА_10 (сусідка ОСОБА_4 по дачному масиву), ОСОБА_11 (сусідка по контейнерах на базарі, де торгували ОСОБА_4), ОСОБА_12 (товариш відповідача ОСОБА_1 ), ОСОБА_13 (сусідка ОСОБА_4 на 
АДРЕСА_4 ) не спростували. 
При цьому апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, правильно взяв до уваги той факт, що в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_4 , на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 05 жовтня 2006 року, придбав квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував за собою право власності на неї. В подальшому ця квартира стала спільним житлом для них. На цей час у цій квартирі проживає позивач.
Таким чином факт спільного проживання сторін із червня 2005 року та факт набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час такого проживання спірної квартири є підтвердженим та відповідачами не спростований.
За таких обставин суди зробили обґрунтовані висновки про задоволення позову, а тому рішення місцевого суду у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанова суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, на які є посилання в касаційній скарзі.
Однак колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) висловлено, що під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу. Оскільки відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності на квартиру, апеляційний суд правильно поширив режим спільної сумісної власності на це майно та поділив його, визнавши за позивачем право на 1/2 частку квартири. Однак суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про зазначення в резолютивній частині судового рішення про визнання спірної квартири спільним сумісним майном.
Проте колегія суддів вважає, що зазначення в резолютивній частині про визнання спірного об`єкта спільним сумісним майном не призвело до неправильного вирішення спору по суті, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 296/3309/21.
Верховний Суд застосовує рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії» (заява № 8269/02, п.2), від 31 липня 
2008 року у справі «Проценко проти Росії» (заява № 13151/04, п. 26) про невиправданість відступу від принципу правової визначеності задля правового пуризму, а помилки повинні виправлятися лише ті, які мають фундаментальне значення.
Аргумент касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке виявилось у тому, що суд самостійно витребував копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2005 року колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У відповідності до частини другої статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, ухвал господарського суду про надання дозволу органам Антимонопольного комітету України на проведення перевірки суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю та/або вчинення передбачених законодавством про захист економічної конкуренції процесуальних дій у вигляді проведення огляду, накладення арешту, опломбовування (опечатування), вилучення, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.
Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» встановлено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень функціонує в межах Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина перша статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
З матеріалів відеофіксації судового засідання, яке відбулося у суді апеляційної інстанції 15 червня 2023 року вбачається, що колегія суддів постановила протокольну ухвалу про витребування з Луцького міськрайонного суду Волинської області рішення про розлучення ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . Вказана протокольна ухвала мотивована тим, що рішення ухвалене у 2005 році, а тому у Єдиному державному реєстрі судових рішень його текст відсутній. 
Таким чином, з огляду на вищенаведене колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права у діях суду апеляційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами першої та апеляційної інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Волинського апеляційного суду від 22 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров